Copyright © Rusvai Mónika, 2023

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2023

A szerző ösztöndíjban részesült a Nemzetközi Visegrádi Alap által támogatott Visegrádi Irodalmi Rezidensprogram keretében

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szép-Bíró Erika

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István

ISBN 978-963-566-569-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Édesanyámnak

„Mindannyiunk elméjét erdők alkotják. Feltáratlan, végtelen rengetegek. És mindannyian eltévedünk bennük minden éjjel, magunkra maradunk a fák között.”

Ursula K. Le Guin
(Fordította Roboz Gábor)

I. rész

A

KÜSZÖBÖN
INNEN

1.

Csúszómászók

egy polgári lakásban

Mécs Ida a hetedik születésnapján elhatározta, hogy megeteti az öccse ujját a gyíkokkal. Az édesapja estélyére érkező vendégek ugyanis megint Lócit zsongták körbe, hogy felnőttes kézfogást mímelve sorra megérinthessék a kisfiú hasznavehetetlen, második kisujját. Közben látónak és tudós gyermeknek nevezték, noha Ida biztosra vette, hogy testvére kevés dolgot lát, és még annál is kevesebbet tud.

– Hány éves vagy? – kérdezte Lócitól egy pocakos férfi, tokája kibuggyant az inggallérja fölött, ahogy ültében előrehajolt.

1922-t írtak. Mécs Alajos budapesti lakásában, a Vihar utca 4. első emeletén már reggel óta duruzsoltak a kályhák, hogy kívül tartsák a csikorgós, januári hideget. Nyekergett a nagyszoba kanapéja a vendégek súlya alatt. A dohányszagú zakók forgatagán túl Mécs felesége a kisszobában zongorázott, feje fölé borultak a legyezőpálma levelei. Ida néha odasandított, ám anyja egyszer sem viszonozta a pillantását, lesütött szemmel, határozottan püfölte a billentyűket. A zsibongás azonban eltompította a zeneszót.

– Hány éves vagy? – ismételte meg a tokás vendég. – Nem eszünk gyereket, ne félj!

Álla alatt rezgett a háj a nevetéstől.

Lóci nem felelt, pici korában rászokott, hogy a haját csavargassa, most is egyik szőke fürtjét tekerte zavarában a mutatóujja köré. Suta, hatodik ujja nem mozdult együtt a többivel.

– Négyéves – mondta Ida a könyve mögül. Ő meg arra szokott rá, hogy olvasson, ha már úgysem foglalkoznak vele.

– Nem téged kérdeztek – fordult felé édesapa, aki addig az íróasztalnak támaszkodva beszélgetett. Két ujjával végigsimított hosszú bajszán, és lenézett a fiára. – Válaszolj szépen, Lóránt!

– Négyesztendős kislegény! – lelkendezett a kövér férfi. – Az derék. Látod, Alajos, már csak három évig kell óvnod, és ha addig nem lopják el a fölös csontját, igazi hős válik belőle. Hallod-e, Lóránt? Ügyelj, öcsém, nehogy a csúszómászók elcsenjék az ujjadat!

– Kígyótól, békától őrizkedjél, küszöbre soha ne állj! – lépett melléjük egy pödört bajuszú vendég is. Harsányan nevettek a megszeppent kisfiún.

Ida összecsapta a könyvét. A kárpitozott zsámolyon ült a nagyszoba sarkában, mert az estélyek idején nem engedték neki, hogy a szőnyegen hasalva olvasson, mint egyébként.

– Nocsak, kis vitéz! – folytatta közben a pödört bajuszú. – Figyeld, kartárs, ez a gyerek máris milyen peckesen tartja magát!

– Szervusz, hékám! Tudsz-e már verset?

– Mi leszel, ha nagy leszel?

Ida felugrott, könyvével a hóna alatt az asztalhoz lépett, és belemarkolt a desszertestál szélén az aszalt gyümölcsökbe. Amikor zsákmányát szorongatva az ajtóhoz ért, Lóci végre megtalálta a hangját, és az utolsó kérdésre harsányan azt felelte:

– Katona!

A fülledt nagyszobából kilépve Ida arcát megcsapta a folyosó hűvöse. Miközben a konyha felé iszkolt, kis híján beleütközött Erzsibe, aki keményített kötényben likőrösüveget egyensúlyozott egy ezüsttálcán.

– Nem látsz, te fruska? – dörrent rá a kislányra, pedig sohasem beszélt így, amikor a mama is hallotta.

Ida nem bánta. Tudta, hogy amíg az ital körbejár, őt nem fogja hiányolni senki sem. A konyhaasztalon Erzsi otthagyta a krumplihéjat meg a koszos edényeket, ezért a kislány az egyik hokedlire tette a könyvét, aztán addig cibálta a sötét hajába tűzött, nagy, fehér masnit, amíg sikerült kioldania. A szalag egy ideje elviselhetetlenül birizgálta a fejbőrét, alig várta, hogy megszabadulhasson tőle.

Szájába tömte az aszalt gyümölcsöket.

Nem érdekelte, hogy az apja barátai nem az ő születésnapját jöttek megünnepelni. A mama úgyis reggel óta ölelgette, amikor alkalma adódott rá, és megígérte, hogy felköszönti majd, miután a vendégek elmentek. Ida viszont szeretett volna újra úgy játszani az öccsével, mint régen, mielőtt még Lóci elhatározta, hogy katona lesz. Azóta ugyanis a kisfiú mindenhová magával hurcolta az ólomkatonáit, vezényszavakat kiabált a zsámolyon állva, és ha Ida csatlakozni akart hozzá, azt mondta, lányoknak nem való a háború.

Mécs Alajos íróasztala fölött lógott egy térkép a Nagy-Magyarországról, amelynek határait másfél évvel korábban átrajzolták, és hatalmas területeket szakítottak le róla a szomszédos országok javára. Amennyire Ida össze tudta rakni a vendégségeken hallott beszélgetésekből, a hadseregnek ezt az elveszett földet kellett volna visszaszereznie. Lócit pedig fölös ujja tette alkalmassá arra, hogy közéjük tartozzon. Csakhogy a katonák meghaltak, Máli néni mesélte kinn a gangon, hogy ő így veszítette el a fiát, még az értesítőt is megmutatta: Foncsor Imre 1896. évi születésű budapesti illetőségű, 1916. év július hó 9-én a Capul magaslaton hősi halált halt. Ida megkérdezte az asszonytól, hol van a Capul magaslat, mire Máli néni összehajtotta a levelet, és sértetten visszavonult a lakásába.

Mennyire fájhat, ha leharapják az ember hatodik ujját? Annyira csak nem, mint hősi halált halni.

A vendégek gyakran ugratták Lócit mindenféle csúszómászókkal, néha még a bútorok alá is mutogattak a nagyszobában, és közben kiáltoztak: Egy gyík! Ott szalad, ni! Vigyázz, Lóránt, nehogy bekapja az ujjadat! Ida ilyenkor mindig felkapta a fejét, de nem látott semmit sem. Pedig valóban éltek csúszómászók a lakásban, csak olyan helyen, amelynek környékére férfi vendég ritkán merészkedett: a lomtárként szolgáló egykori cselédszoba küszöbe alatt.

A helyiség a konyhából nyílt, így ha Ida mosogatás közben oda-odasandított, néha sikerült elkapnia a pillanatot, amikor a küszöb árnyéka hullámot vetett, kiszakadt belőle egy kígyó, béka vagy gyík formájú darab, aztán eliramodott a bútorok lába közt. Ha viszont az ember megállt az ajtó előtt, és meredten a lába elé nézett, akkor egy sem bújt elő. A mama szerint nem a falban volt a fészkük, hanem egy másik világon, amely az embereké mögött rejtőzik, de éppolyan nehéz észrevenni, mint a csúszómászókat. A hangyákhoz hasonlóan lehetett védekezni ellenük, csak bors vagy ecet helyett sóval kellett útját állni a vonulásuknak. Legutóbb teleszórták a küszöb és kőpadló közötti rést, és azóta sem kígyó, sem béka, sem gyík nem jutott be a konyhába.

De talán, ha kiforgatná onnan a sót, kiderülne, valóban annyira szeretik-e a csúszómászók a fölös ujjakat, ahogyan a vendégek mesélték. Némi töprengés után Ida felhajtotta a terítőt, és turkálni kezdett a résnyire kihúzott asztalfiókban. A fakanál nyelét túl vastagnak, a villa ágait túl vékonynak találta – végül kitapintotta a konyhai olló hűvös vasát. Magához szorította, úgy surrant vissza a küszöbhöz. Lekuporodott. Az utcára néző szobákból beszűrődött a zongoraszó és a vendégek lármája, róla pedig látszólag elfeledkeztek. A küszöb melletti hézagba nyomta az olló hegyét, kifordított egy kevés sót a szürke konyhakőre. A szemcsék majdnem teljesen feketének tűntek, de amikor óvatosan megnyalta, érezte az ismerős ízt a nyelvén. Feltűrte a ruhája ujját, és folytatta a munkát, míg végül csak kétujjnyi szakasz maradt hátra az ajtó sarkában. Akkor lehasalt, hogy jobban hozzáférjen, és a maradék sót is kikaparta.

Pattanás hallatszott, mintha kifeszített spárga szakadt volna el, majd a következő pillanatban megmoccantak az árnyékok. Ida megrettenve ugrott talpra, az olló csörömpölve a kőre hullt, a csúszómászók pedig kitódultak a küszöb alól.

A kisszobában elnémult a zongora.

Ida rohant, hogy eltegye az ollót, a fiók széle azonban becsípte a terítőt, ahogy visszalökte. Akkor már emelgetnie kellett a lábát, nehogy az asztal körül szaladgáló gyíkok felkapaszkodjanak a harisnyáján. Békák ugráltak a sparherd körül, apró, fekete kígyók siklottak ki a konyhaajtón. Aztán a nagyszobában Lóci elkezdett sírni. Úgy bömbölt, mint amikor nyáron a Gellérthegyen elesett a járdán, és mindkét térdét felhorzsolta. Ida kezét a háta mögé dugva állt az asztal lábához simulva, kis híján levegőt venni is elfelejtett.

– Ida! – A mama nyitott be a konyhába; pillantása előbb rá, aztán a padlón nyüzsgő csúszómászókra villant. Mielőtt a kislány megszólalhatott volna, elkapta a karját, és magával húzta a cselédszoba ajtajához.

– Mama, mi van Lócival? – kérdezte Ida megszeppenve, de anyja nem válaszolt, hanem belökte az ajtót, és áttaszigálta a lányát a küszöbön.

– Maradj itt, és ne csapj zajt! Elrendezem a csúszómászók dolgát, aztán beszélünk. Meg ne nyikkanj nekem! Megértettél?

– Igen, mama.

Rázárta az ajtót Idára. A lomtárként használt szobában hónapokkal azelőtt kiégett az egyetlen izzó, a gangra néző keskeny ablak felől pedig alig szűrődött be a kinti lámpák fénye. A kislány riadtan fülelt a sötétben, de semmilyen nesz nem utalt rá, hogy idebentre is besurrant volna néhány csúszómászó. A lakásban ajtók csapódtak, aztán Erzsi jó hangosan azt mondta:

– De én nem zongorázom jól, nagyságos asszony.

Kisvártatva mégis újra felhangoztak az ismerős dallamok, ám ezúttal lassan és ügyetlenül. A vendégek így is megtapsolták. Zajongásukon túl azonban Ida felfigyelt a bejárati ajtó ismerős nyikordulására. Utána cipők kopogtak, kinyílt, majd újra becsukódott a konyhaajtó. Közelről hallatszott Lóci szipogása, a mama próbálta vigasztalni:

– Semmi baj, semmi baj, majd máskor jobban vigyázol. Katonadolog.

– Biztos, hogy nem a csúszómászók rémisztették meg? – kérdezte egy ismeretlen férfihang. Nem lehetett az apja vendége, közülük senki sem beszélt ilyen lassan, a magánhangzókat furcsán elnyújtva.

– Nem látja őket. Csak elbotlott a szőnyeg sarkában.

Ida el sem tudta képzelni, kit engedett be anyja a konyhába. Előreóvakodott az ajtóig, arcát a hideg fémhez nyomta, hogy átnézhessen a kulcslyukon. Lóci épp fészkelődött a mama ölében, önkéntelen mozdulattal a hajába túrt, de az apró rés által lehatárolt világ eltakarta Ida elől az ujjait.

– A só ide nem elég – szólalt meg újra az idegen.

– Látom. De ha megkötöm, akkor azon nem tudok többet változtatni.

– Miért, mihez akart kezdeni egy másik világra nyíló hasítékkal? – kérdezett vissza a férfi, és ahogy előrehajolt, Ida végre őt is megpillantotta a kulcslyukon át.

Összerezzent. Apja barátai mind gondosan ápolták a szakállukat és hátrafésülték a hajukat, a mama vendége viszont alig látszott ki hullámos, fekete tincsei és kusza szakálla mögül. Sötétszürke nagykabátban ült az asztalnál, és belekönyökölt a krumplihéjba.

Megnyikordult egy szék, aztán puffanás hallatszott: a szakállas ember csapott az asztalra a tenyerével, és amikor felemelte a kezét, egy fekete sikló vergődött a két ujja közt.

– Hagyja! – szólalt meg a mama. – Úgysem tudja mindet összefogdosni, és mostanra a szobákba is jutott belőlük.

Ida úgy helyezkedett a kulcslyuknál, hogy minél jobban láthassa a férfit, aki közben felegyenesedett az asztaltól, egy mozdulattal eltörte a sikló nyakát, majd fogta, és belegyömöszölte az állat testét a kabátzsebébe. Utána fel-alá kezdett járkálni a konyhában. Amikor végül a cselédszoba ajtaja előtt állapodott meg, a kislány megrettenve hátralépett. Surrogott a szakállas ember kabátja, ahogy lekuporodott, aztán többször megkopogtatta a küszöböt, egyszer még a kilincsre is ráfogott, végül azt mondta:

– Előfordul, hogy egyszerűen felhasad a határvonal a világok között. Ezen a résen egyelőre a csúszómászóknál egyéb nem tud keresztülfurakodni, viszont, ha tovább tágul, olyasmi is átférhet rajta, ami kellemetlenségnél jóval nagyobb bajt tud csinálni. Mindenképpen le kell zárnia.

Suttogva váltottak még néhány szót, majd kimentek a konyhából, és Lócit is magukkal vitték. Utána nagyon sokáig csak Erzsi ügyetlen zongorajátékát és a vendégek nevetését lehetett hallani. Ida kezdett félni, hogy immár az anyja is elfeledkezett róla. Végül újra léptek koppantak, kattant a cselédszoba zárja, a kislány pedig kiperdült a fényre.

– Mama, ne haragudj!

Anyja nem szidta meg, hanem letérdelt hozzá, és hosszan, szorosan magához ölelte. Ideiglenesen néhány csipet sóval hintették be a konyhakövet, ez elégnek bizonyult ahhoz, hogy a bútorok árnyékában tartsák a kiszabadult csúszómászókat. Lóci értetlenül figyelte a műveletet a hokedlin ülve, és akkor sem csillant fel a szeme, amikor egy gyík épp az orra előtt surrant be a kredenc alá. Azután a mama kicsempészett nekik három gyönyörű, citromsárga mignont a nagyszobából, és a konyhaasztal köré telepedve megünnepelték Ida születésnapját. Lóci most már nevetett, két kézzel tömte a szájába a süteményt, sértetlenül maradt hatodik ujjára rátapadtak a cukormáz darabkái.

*

Másnap, amikor anyjával kettesben maradtak a konyhában, Idának be kellett számolnia arról, miért forgatta ki a sót a küszöb melletti résből.

– Azt akartad, hogy a csúszómászók elvigyék Lóci ujját? – csóválta a fejét a mama, miután végighallgatta. – Idám, le sem tagadhatnád, hogy az én lányom vagy!

Az asztalnál ültek, a kislány a hokedlin térdelve a terítőre könyökölt, ahogy szokott. Anyja a jegygyűrűjével játszott, lehúzta, forgatta a kezében, csillogott az arany a lámpafényben.

– Nem lehet mindent eltüntetni a világból, ami nem tetszik nekünk – mondta végül. – Lóci csak egy kisgyerek, és nem az ujja fogja eldönteni, hogy katona lesz-e, vagy sem. Hagyj békét neki!

Letette a gyűrűjét a kistányér szélére, az üres kávéscsésze mellé.

– Gyere, megmutatom, hogyan kell végleg lezárni a küszöböt!

Ahogy felegyenesedett, cipője sarkánál elsurrant egy fekete gyík, a cselédszoba ajtajához iszkolt, és eltűnt a kőpadló melletti repedésben.

– Hess, hess! Fuss csak haza! – csapta össze a tenyerét Mécsné.

– Hol lakik a gyík, mama? – faggatta a lánya. – Mi van a küszöbben?

– Egy erdő.

Magával húzta Idát, lekuporodtak a cselédszoba ajtaja elé.

– Hallgasd meg! – Azzal Mécsné a fekete kosztümkabátjában végighasalt a konyhakövön, és a küszöbre szorította a fülét.

A kislány egy pillanatig döbbenten figyelte, aztán leheveredett mellé, úgy, hogy arccal az anyja felé nézzen.

– Mint a kagylóhéjban a tenger – suttogta a mama. Mosolygott.

Ida félt, hogy egy sikló belecsusszan valamelyikük fülébe, aztán mégiscsak a deszkára hajtotta a fejét. Valóban sustorgó lombok nesze szűrődött át a küszöb repedésein, mégpedig olyan tisztán, mintha egy öreg tölgy tövében feküdtek volna le a budai hegyekben.

– Tényleg hallom! – lelkendezett a kislány. – De hol vannak a fák?

– A világ mögött.

A mama felkönyökölt, felhúzta Idát, hátukat ültükben az ajtónak vetették. Még így is hallották a küszöbben suttogó erdőt.

– Nagyon figyelj, Ida! Úgy figyelj, mint amikor mindenáron észre akarod venni a gyíkokat! – Azzal Mécsné feltartotta a mutató és a középső ujját, majd óvatos, csévélő mozdulatot tett a csuklójával. – Látod?

Ida összerezzent. Anyja két ujjbegyéből pókhálóvékony fonalak ágaztak el, és íveltek a helyiség különböző pontjai felé. Sárgán csillogott rajtuk a lámpafény.

– Mik ezek?

– Így néz ki a világ valójában – felelte a mama. Ahogy magasabbra emelte a kezét, az egész konyhát betöltötte a szálak sűrű szövedéke: végigfutottak a kőpadlón, a bútorok lábán, behálózták a mennyezetet a fejük fölött. – A fonalak mindent átjárnak. A levegőt, a falakat, a testünket. Aki pedig képes ezt észrevenni, változtathat az elrendezésükön. Megérinted?

Az anyja ujjáról lógó szálak puhán simítottak végig Ida kezén, aztán lesiklottak róla, nem tapadtak ragacsosan a bőréhez, mint a valódi pókhálók.

– Lóci ezt sem látná?

– Nem.

– Miért?

– Mert ez a képesség nem egy fölös csonton múlik. Te örökölted tőlem, Lóci nem. Nézd meg újra küszöböt!

Hátrafordultak. A deszkából alkarnyi hosszú szálak kunkorodtak elő, amelyek azonban nem kapcsolódtak semmihez, csak lágyan hullámoztak a levegőben, mint egy könnyű sál rojtjai.

– Elfeslettek a szálak – magyarázta a mama. – A helyükre kell igazítani őket, és ehhez még tű sem kell, csak a kezem. Figyelj!

Azzal a mutató és középső ujját finoman végighúzta a küszöb konyha felőli oldalán, és érintése nyomán átrendeződtek a fonalak. A végeredmény úgy nézett ki, mintha Mécsné pelenkaöltéssel szegte volna be a deszkát. Néhány pillanatig még halványan csillogtak a szálak, azután Ida már hiába meresztette a szemét, nem látott mást, csak a faanyag barázdáit.

Anyja felegyenesedett, eligazgatta a ruháit.

– Meg ne próbáld ollóval elvagdosni a szálakat! – intette a kislányt. – Nem sikerülne.

– Nagy bajt csináltam, mama? – Ida felugrott a küszöb mellől, belekapaszkodott az anyja szoknyájába. – Ugye, miattam jött a szakállas ember?

– Megijedtél? Nagyon helyes. Gyereknek nem való babrálni a fonalakkal.

Lefejtette a derekáról Ida ujjait, visszalépett az asztalhoz.

– Szeretnék kérni tőled valamit – mondta aztán, és ujjára húzta a gyűrűjét. – Ez a szakállas ember fog még jönni hozzánk máskor is. De nem volna jó, ha meglátna téged. Rögtön tudná, hogy hozzám hasonló vagy, én viszont nem akarom, hogy veled is alkut kössön. Kicsi vagy még. Megígéred, hogy a cselédszobában maradsz, amíg nálunk jár?

– Igen, mama – felelte Ida, és az anyja akkor végre magához ölelte.

*

– Magyar! – szavalta Lóci, és hat ujjban végződő jobbját a szíve fölé simította, ahogy tanulta. – Legyen hited és lészen országod… minden nemzetek közt az első, az áldott… Amit… Isten amit néked címeredbe vágott.

Visszalépett a sorba, mire újabb sujtásos mellénybe öltöztetett kisfiú lépett elő, hogy a következő strófával folytassa. Az 1923-as újév napját ülték egy szentkereszti vadászházban, a pilisi erdő mélyén. A hatalmas cserépkályhával izzasztóra fűtött teremben sült vadhús és pipadohány szaga terjengett, a fogasokra akasztott kabátokról friss hólé csepegett a felviaszolt padlóra. Üvegpoharak csendültek össze.

Ida előrelépett, és a csillár gyertyaforma izzóit bámulva felmondta az utolsó versszakot:

– Hiszek egy Istenben, hiszek egy hazában, hiszek egy isteni, örök igazságban… hiszek Magyarország feltámadásában!

– Ámen – felelte rá a másik hat gyermek.

– Ámen – mormolták az U alakba rendezett asztaloknál ülő felnőttek.

Aztán mindenki egyszerre kezdett beszélni, a sorba állított gyerekek pedig szétszéledtek, Lóci rohant vissza a cserépkályha kuckójában hagyott ólomkatonáihoz, ahol apja vadász barátjának két kisfiával egész este háborúsdit játszottak. Ida hímzett pruszlikját igazgatva visszaballagott az asztalhoz.

– Kíváncsi lennék, honnan szedték ezt a giccset. Borzalmas – méltatlankodott épp a mama jobb oldali asztaltársa, egy idős hölgy sötétlila kosztümkabátban. – Áldott-vágott. Hát ki ír ilyen rímet?

Ida leült az anyja bal oldalára, és két kézzel próbálta füle mögé simítani a hajfonatából kiszabadult fürtöket.

– Koravén ez a kislány – szólalt meg akkor az asszony, Ida pedig riadtan lesütötte a szemét, amikor megértette, hogy róla van szó. – Miért nem játszik soha a többiekkel?

– Talán van fontosabb dolga is, mint a butaságaikat hallgatni – felelte a mama, és felegyenesedett.

Az este hátralévő részében Ida egy ablakmélyedésbe húzódott félre az anyjával, onnan figyelték a tárgyakat és az embereket behálózó fonalakat. A legsűrűbbnek a cserépkályha körül mutatkoztak a szálak, ám a kuckóban játszó Lóciba és a másik két kisfiúba alig jutott belőlük. Idának hunyorognia kellett, hogy ki tudja venni a halvány csillogást az öccse felemelt kezében. A felnőttekben hasonlóan fakónak mutatkoztak a fonalak, a mama viszont úgy ragyogott közöttük, mint egy lámpás a félhomályos erdő mélyén. Aztán, amikor a kislány még alaposabban szemügyre vette az anyját, észrevette, hogy a szálak kisebb-nagyobb csomókra húzódnak a mellkasában.

– Olyan dolgok vannak bennük, amiket el kellett rejtenem, hogy boldogok maradhassunk – felelte a mama, amikor a lánya rákérdezett, majd figyelmeztetően a szája elé emelte a mutatóujját.

Erről aztán nem beszéltek többet, ám a kislány nyitva tartotta a szemét, és amikor legközelebb a cselédszoba kulcslyukán át megpillantotta a szakállas embert, észrevette, hogy az ő testében is csomókra húzódnak a fonalak, az apró, ragyogó göbök pedig szinte teljesen kitöltik a mellkasát.

Annak ellenére, hogy a lakásban elszabadult csúszómászók pár nap alatt semmivé foszlottak, a férfi néhány hetente fel-felbukkant náluk. Ha Erzsi a piacon járt, édesapa pedig dolgozott, a mama mindig azt leste, bekopogtat-e a szakállas ember a gangra néző konyhaablakon. Olyankor pedig Idának iszkolnia kellett a cselédszobába.

Eleinte nem bánta, mert időközben az anyja kicseréltette a lámpaizzót, és puha pokrócokat terített a helyiség egyik sarkában álló kiszolgált karosszékre – így a kislány zavartalanul olvashatott a látogatások idején. Egyszer-egyszer azért megnézte magának a különös vendéget a kulcslyukon át, de a felnőttek beszélgetése nem kötötte le. Aztán egy alkalommal arra kapta fel a fejét a könyvéből, hogy az anyja nevet. Amikor édesapa otthon volt, sohasem nevetett, vendégségek idején pedig legtöbbször visszavonult zongorázni. A szakállas ember azonban mondott valamit, amin a mama úgy kacagott, hogy Ida végül az ajtóhoz óvakodott, és a kulcslyukhoz nyomta az arcát, mert ő is részesülni akart a vidámságból. Az anyja és a különös vendég egy könyv fölött hajoltak össze az asztalnál, és a férfi egy Ida számára ismeretlen nyelven olvasott fel belőle. A kislány nem értette, mi lehetett annyira vicces, hogy a mama még mindig a tenyerét a szája elé tartva kuncogott.

1923 nyarára a férfi megszokott részévé vált az életüknek. Ha késett, vagy nem jött, a mama idegesen járkált fel-alá a lakásban, és Ida nem tudta, mivel járhatna a kedvében, hogy megnyugodjon. A vendég mindig kapott az ebéd vagy a vacsora maradékából, ha pedig csak pár percük maradt édesapa érkezése előtt, akkor Mécsné a gangra néző ablakon adta ki neki a konyharuhába csavart kislábost. Előfordult, hogy Máli néni meglátta őket, olyankor a mama kiment a folyosóra, váltott pár szót az asszonnyal, majd elégedett mosollyal tért vissza.

– Rendes asszony maga, Róza – mondogatta a szakállas ember búcsúzáskor, és furcsán, idegenül perdültek szavaiban az „r” betűk. Mécsnét egyébként senki sem szólította a keresztnevén, még a férje sem.

Aztán már nemcsak a mama nevetett, hanem Lóci is. A kisfiú az első alkalomtól fogva jelen lehetett a vendég érkezésekor, ám ez Idát mindaddig nem zavarta, amíg a férfi ajándékokat nem kezdett hordani neki. Először csokoládét hozott. A sárga csomagoláson piros betűkkel az állt: „balaton szelet”. A mama nem hagyta, hogy Lóci azonnal megegye, hanem eltette, és csak azután húzta elő a köténye zsebéből, hogy Idát kiengedte a cselédszobából. Késsel kettévágta nekik a kakaós krémmel rétegzett ostyaszeletet. A papírjáért azonban Ida hiába könyörgött, az a kályha lángjai közt végezte. Később a vendég újabb édességekkel, majd olyan játékokkal állított be, amelyekhez foghatót nem lehetett kapni Budapesten. Lóci kapott egy piros, gyerekeknek való orvosi táskát, egy barna majmocskát formázó babát és egy színes korongokból álló, térbeli építőjátékot, amelynek elemeit a szélükön lévő vágatok mentén lehetett egymásba illeszteni. A szakállas ember a majmocskát Moncsicsinek hívta, az építőjátékról pedig azt állította, hogy műanyagból készült. Később Ida mindkét ismeretlen szóra rákérdezett az anyjánál, ám azt a választ kapta, hogy inkább a leckéjével foglalkozzon.

Utoljára a mama vendége egy színesre festett fémmadarat hozott. Az életnagyságú stiglic könnyű lemezből készült, belsejében pedig óramű rejtőzött, amelyet egy „Lemezárugyár” feliratú kulccsal lehetett felhúzni. A játék ezután zörögve végigugrált az asztalon vékony, fekete lábain.

Ida vágyakozva nézte a kulcslyukon át, majd, amint a szakállas ember távozott, kiperdült a cselédszobából, hogy kipróbálhassa.

– Add ide! – nyúlt át az asztal fölött, de Lóci két marokra fogta, és a mellkasához szorította a sárga, piros és rozsdabarna színekben pompázó madarat.

– Enyém, enyém, enyém! – visította.

Nővére azonban már felkapta a terítőn hagyott kulcsot, így a kisfiú hiába hadonászott a stigliccel, nem tudta újra felhúzni. Bömbölni kezdett.

– Elég legyen!

A mama akkor toppant be a konyhába, mert miután kikísérte a szakállas embert, megint kint maradt a gangon beszélni Máli nénivel. Ezúttal azonban bosszúsnak tűnt, végig sem hallgatta Ida siránkozását, hanem lefejtette a kislány ujjait a kulcsról, aztán Lócitól is elvette a madarat.

– Majd akkor játszhattok vele, ha meg tudtok egyezni rajta – dohogta, aztán betette a játékot a kredenc legfelső fiókjába, ahol a gyerekei nem érhették el.

Onnantól fogva a szakállas ember nem hozott több ajándékot.

*

Egy nyári estén végül a mama megmutatta Idának, hogyan készíti el a szakállas ember ételét. Erzsit leküldte Lócival sétálni a közeli Múzeumkertbe, maguk maradtak a lakásban a készülő vacsora mellett. A mama leemelte a sparherdről a tele fazekat, és egy fémalátétre tette a konyhaasztalon. Utána néhány merőkanálnyit átcsorgatott a lencselevesből a kislábasba, amelyet mindig a vendégnek tartogatott.

– Nézd csak, Idám! – Köténye zsebébe nyúlt, aztán a lánya elé tartotta a kezét. Három, mágiafonalakból szőtt, pici gombolyag csillogott a tenyerén. – Ezeket fogom beletenni a levesébe.

Hagyta, hogy a kislány elvegye tőle a gömböket, majd hosszan nézegesse őket.

– Bánatot rejtettem el bennük – magyarázta aztán. – Amikor bájolok, ujjam köré tekerem a rossz dolgokat, az olyan dolgokat, amikre nem akarom, hogy mások emlékezzenek.

– Mint amikor édesapa kiabál?

– Azt is. Vagy amikor valaki a házból olyasmit lát vagy hall, amit nem lenne szabad. Akkor annak az emléknek a szálát szépen kihúzom, és beleteszem a vendégünk ételébe. Megpróbálod te? Csak ejtsd bele a lábasba!

A kislány kezében szinte súlytalannak érződött a három gombolyag, ám amikor óvatosan a levesbe szórta őket, kavicsként süllyedtek el benne, és fodrokat gyűrtek az étel felszínére. Egy pillanatig még látni lehetett a fonalak sápadt fényét az edény alján, aztán már semmi jel nem utalt rá, hogy nem közönséges lencse gőzölög a lábasban.

– Rossz íze lesz tőle? – kérdezte Ida.

– Te biztos gyomorrontást kapnál, ha megennéd, de a vendégünknek pontosan ilyen ételre van szüksége. Bánat nélkül elpusztulna.

A kislány az asztalra könyökölve beleszagolt az ételbe.

– De ha ilyesmit eszik, akkor nem lesz szomorú? – pillantott fel az anyjára.

– A felnőttek megtanulnak együtt élni a szomorúsággal – felelte a mama, és megsimogatta Ida haját. – Nézd most meg a két kezed! Meg tudod mondani, melyikben látod élesebben a fonalakat?

– A balban.

– Mert balkezes vagy. És ha majd nagy leszel, azzal a kezeddel tudsz bájolni is. A vendégünk jobbkezes, csakhogy csúnyán eltörtek a csontok a kezében, és nem forrtak össze rendesen. Ezért már nem tudja varázslattal elzárni a bánatot, csak megenni. Ebben segítek neki.

Ida néhány pillanatig elgondolkozva hallgatott, majd azt kérdezte:

– A háborúban sérült meg a keze? Ahol Máli néni fia meghalt?

– Micsoda? – A mama elmosolyodott. – Okos gondolat, de a mi vendégünk sohasem járt ott. Járt viszont a… a küszöb másik oldalán.

– Az erdőben? – ámult el a kislány, ám abban a pillanatban léptek hangoztak fel a gangon. A mama felugrott az asztaltól, kiszaladt a konyhából – Ida pedig engedelmesen a cselédszoba ajtajához ballagott.

*

1924 decemberében Lóci betöltötte hetedik évét, anélkül, hogy a fölös csontját elvesztette volna, Mécs Alajos és a barátai pedig úgy gondolták, okvetlenül koccintaniuk kell a tudós gyermek egészségére. Erzsi ismét bajlódhatott az egész nap duruzsoló kályhákkal, miközben a két, utcára néző szoba zsúfolásig telt jól öltözött, parfüm- és dohányillatú vendégekkel. A tokás férfi ezúttal is a nyekergős kanapén foglalt helyet, vastag ujjai közt szinte elveszett az apró, díszes likőröspohár.

– Szabad-e már a legénynek koccintania, Alajos? – szólt oda Mécsnek.

– Az a likőr keserű – felelte Lóci, általános derültséget keltve a szobában.

A vendégek ismét körbefogták, a tokás férfi barátságosan megveregette a vállát.

– Haha! Jó ízlésed van, öcsém!

– Hát olvasni tudsz-e már? Igen? Na, brávó, íme, a tudós gyermek!

– Aztán mi leszel, ha nagy leszel?

Ida összecsapta a könyvét, és már épp felugrott volna a zsámolyról, hogy a konyhába meneküljön, amikor öccse határozottan így felelt az utolsó kérdésre:

– Orvos!

Akkor ugyanis már hetek óta csak a piros, orvosi táskával játszott, amelyet a szakállas embertől kapott. A játék gyermekek kezébe illő méretben készült, oldalán fehér körben vörös kereszt virított, gyomrában különféle színű, műanyagból készült eszközök lapultak. Sztetoszkóp, reflexkalapács, ártalmatlan szike, sőt még egy fecskendő is, amelybe fel lehetett szívni a vizet a mosdótálból, és összefröcskölni vele egymást. A vendégek pedig beszélhettek most már Lócinak a katonaélet szépségeiről, a kisfiú megmakacsolta magát, és miközben fél kézzel ismét a haját csavargatta, továbbra is az orvos szót ismételgette.

Ida elunta hallgatni, átsandított a kisszobába – ám a legyezőpálma alatt nem a mama, hanem Erzsi ült a zongoránál. Az elmúlt években annyit javult a játéka, hogy a kislány fel sem figyelt a változásra. Mivel nem tudta elképzelni, hová tűnhetett az anyja, hóna alá kapta a könyvét, és kisurrant a folyosóra. A konyhában azonban nem égett a villany, és sötétbe borult a folyosó meg a fürdőszoba is. A mama nem volt a lakásban.

A kislány visszament a konyhába, felkattintotta a villanyt. A hűlő sparherden ott állt a kislábas, amelyben anyja a szakállas ember ételét szokta félretenni. Aznap viszont egy szóval sem említette, hogy ő is vendéget várna, ráadásul olyasmi sem fordult még elő soha, hogy elébe ment volna az érkezőnek. Ida legszívesebben visszarohant volna a szobába szólni a vendégeknek, hogy a mama eltűnt, menjenek, keressék meg gyorsan, mert odakint sötét van és esik az eső. Ha viszont édesapa faggatni kezdi, előbb-utóbb a szakállas embert is szóba kell hoznia, azért pedig az anyja biztosan megharagudna.

Ott maradt hát a konyhában, és várt, hallgatta a vendégek zsibongását.

Amikor már kezdett egy kicsit félni, odatolta a hokedlit a kredenchez, és kivette a legfelső fiókból a lemezmadarat. Néhányszor megsétáltatta az asztalon, közben azt suttogta neki, hogy mondja meg a gazdájának, a szakállas embernek, küldje haza a mamát minél hamarabb. Addig szorongatta, hogy a játék fémkulcsa átmelegedett a kezében.

Nagy sokára aztán nyikordult a bejárati ajtó, léptek koppantak, és a mama betoppant a konyhába, hosszú, fekete kabátban, bőrig ázva. Ida hiába kérdezte, hol járt, anyja az asztalra borult, és rázkódó vállal sírt, hajtincseiről sorra gördültek le a vízcseppek a terítőre.

– Mama, nem jön a szakállas ember, hogy elvigye a bánatod?

Anyja azonban hallgatott, szemét törölgette, nem is nézett rá. Végül annyit felelt:

– Nem fog jönni többet.

– Miért nem?

– Tedd el azt a madarat, ne is lássam!

Ida megszeppenve elhúzódott, aztán újra odatolta a hokedlit a kredenchez, és visszarakta a játékot a helyére. Anyja közben lehámozta magáról a kabátot, a szék karfájára terítette, csavargatta hajából a vizet, fejét csóválta, mintha nem is nagyon szomorú, hanem nagyon dühös lenne.

– Megleszünk magunkban, ne félj – mondta végül, aztán kinyitotta a sparherd ajtaját, és betuszkolt még néhány fahasábot az izzó parázs közé. Megmelegítette a vendégnek félretett krumplilevest, aztán a tűzhely mellé húzódva a legrosszabb cseréptányérukból kikanalazta.

Akkor még nem kapott tőle gyomorrontást.

2.

Ki viszi el a háztól

a rosszat?

Mire Ida tizenkét évesen elvégezte a leánygimnázium első két osztályát, megértette, hogy az anyja valójában utál zongorázni. Olyankor kezdett játszani, ha már megunta a társaságot, és szeretett volna egy kicsit láthatatlanná válni. Amikor viszont nem tartózkodtak vendégek a lakásban, kevesebb lehetősége maradt félrevonulni, helyette egyre gyakrabban veszekedtek a férjével. Mécs Alajos mindig talált kivetnivalót a háztartásban, sokallotta Erzsi bérét, de kevesellte a munkáját, nem ízlett neki az ebéd; ahogy nőttek a gyerekei, mindig egyre szemtelenebbnek találta őket, és mindezeket a bajokat a feleségén kérte számon.

Ida nem lehetett bentlakásos tanuló, mint az osztálytársai nagy része, ezért többnyire a hokedlin, a konyhaasztalnál írta a leckéjét, miközben a nyitott ajtón át a szülei civakodását hallgatta.

– Megmondtam magának, hogy a háztartásra nem lehet több pénzt szánni – mérgelődött az apja.

– Akkor ne legyen meglepve, ha a következő vacsorán csak teasüteményt tudunk felszolgálni – vágott vissza az anyja.

– Múlt hónapban adtam magának, amennyit kért. Az mivé lett?

– El kellett vinnem a díszmagyarját a tisztítóba, emlékszik?

– És a maga bundáját is, gondolom.

– Nem muszáj nekem drága estélyekre kísérgetnem magát, boldogan itthon maradok, és akkor nem kell a bundát tisztíttatni!

– Még csak az hiányozna!

És így tovább a végtelenségig. Mécs Alajos folyton azt hangoztatta, hogy a rosszul vezetett háztartás viszi el a pénzét, a vendégségek számából és színvonalából azonban nem engedett. Ida és az anyja egy füzetben gyűjtötték a spórolási fortélyokat, amelyekkel némi csalással, de nagyjából ugyanolyan ételeket és süteményeket tudtak előállítani olcsóbb és elérhetőbb alapanyagokból. Az apjának persze nem volt szabad elmondani, hogy hamismarcipánnal készült a desszert, de a költségekből így le tudtak faragni valamennyit.

Éktelen csörömpöléssel összetört valami a nagyszobában. Ida ijedtében jókora pacát ejtett az iskolai könyvtárból kölcsönzött határozókönyvre, amelyből növények jellemzőit másolta egyesével a füzetébe. Az apja hangosan káromkodott, szidta az anyját, aki viszont nem válaszolt, vagy legalábbis nem elég hangosan ahhoz, hogy a konyhaasztal mellett gubbasztó lányáig elhallatsszon. Aztán egy szitok közepén, mintha elvágták volna, rémisztő csend lett.

Ida mozdulatlanul ült, még mindig a tollat markolva, amikor az anyja beviharzott a konyhaajtón, és becsapta maga után. Nem nézett a lányára, talán azt sem vette észre, hogy ott ül az asztalnál, csak meredt maga elé, és a jobb öklét a szíve fölé szorította. Ujjai közül halványan derengő fonalak penderedtek elő, a csípőjéig lógtak le, amíg az asszony néhány gyors mozdulattal a mutató- és a középső ujja közé csavarta őket. Ekkor végre a lányára pillantott, először nem is szólt, csak feldúlt arccal nézte.

– Elkészültél a leckével? – kérdezte végül.

Ida megrázta a fejét.

– Akkor menj, fejezd be a gyerekszobában, nekem elő kell készülnöm a vacsorához, mielőtt Erzsi hazaér Lócival.

Vonakodva a hóna alá fogta a határozókönyvet, szinte kikövetelte, hogy az anyja a vállán végigsimítva kitessékelje az ajtón, de hiába nézte meg a kezét egészen közelről, akkor már nem látta az ujja köré tekert fonalakat.

Onnantól kezdve megfigyelte, hogy anyja rendszeresen így tüntet el kellemetlen dolgokat a világból. Ahogy azonban teltek a hónapok, a fonalakat egyre kevésbé látta, hiába hunyorított, hiába döntötte jobbra vagy balra a fejét, hiába próbálta észrevenni őket látómezeje peremén. A varázslatból, amelyet az anyja a cselédszoba küszöbe mellett térdelve mutatott neki, csupán néhány elkapott gesztus maradt: egy pillanatra felemelt mutató- és középső ujj, egyetlen gyors, csévélő mozdulat, végül pedig a szív fölé szorított, összezárt ököl, körben pedig üres csend és értetlen tekintetek.

Ida tizennegyedik születésnapja után nem sokkal Erzsi bejelentette, hogy eljegyezték, ezért a továbbiakban nem áll módjában a Mécs családra főzni és takarítani. Alajos pedig hiába morgott napokig, hogy ki fanyalodhatott rá erre a kapafogú vénkisasszonyra, meg hogy talán kétszáz pengős vőlegényt fogott, hogy nem kell dolgoznia mellette, a mérgelődése nem oldotta meg a cselédkérdést. Amikor három nappal később még azt is felvetette, hogy a lányának félbe kellene hagynia a gimnáziumot, hogy otthon segíthessen, Ida számára is világossá vált, hogy egyáltalán nem maradt pénzük háztartási alkalmazottra. Anyja végül nem engedte, hogy megszakítsa a tanulmányait – igaz, az erről szóló hosszas veszekedésről a férje később csak nagyon halvány emlékeket őrzött. Az eredményeket viszont látta: a lakás tiszta volt, az ebéd időben az asztalra került, és szerényebb körülmények között ugyan, de a szokásos zsúrokat és estélyeket is meg lehetett tartani.

Épp csak az maradt rejtve előle, hogyan működteti ezt a gépezetet két nő véget nem érő munkája. Ida kamaszkora a mindennapos takarítások körébe zárult. Egy pesti, polgári lakásban nem akad olyan felület, amely ne igényelne folyamatos figyelmet: a nagyszoba faragásokkal díszített bútorainak tisztának és fényesnek kellett maradniuk, az üvegezett szekrényeket pucolni kellett, a padlót viaszolni, a szőnyegeket porolni, ragyogniuk kellett a sárgaréz kilincseknek és fogantyúknak, az ünnepeken használt ezüsteszcájgot pedig rendszeresen kellett fényesíteni. A mosás külön tortúra volt minden héten, pedig a munkát valójában egy mosónő végezte, Idának és az anyjának mindössze le kellett adnia a ruhákat, majd elmenni érte. A nehéz munka árát azonban megkérték a mosónők, és ha keveset vagy késve fizettek nekik, az az eredményen is meglátszott. Mécs Alajos márpedig nem mehetett be az egyetemre vasalóval kiégetett ingben, az ágyneműnek is tökéletesen tisztának, a női ruhák gallérjának pedig hófehérnek kellett maradnia. A mosónőkkel való állandó perlekedésnél már csak a mindennapos mosogatás tűnt idegőrlőbbnek. Ehhez először vizet kellett melegíteni, méghozzá jó forróra, hogy oldja a zsírt, mert mosogatószert nehezen lehetett szerezni és spórolni kellett vele. A nagy vendégségek után aztán egy óráig is el lehetett pocskolni a mosogatólében, mire minden edényt, tányért, poharat, evőeszközt megszabadítottak a látványosabb foltoktól – és még csak ezután jött a törölgetés.

Ida mégis örömét lelte a nehéz munkában, megnyugvással töltötte el, hogy alkalmasnak tartják, és amíg anyja szótlanul püfölte a zongorát, ő zokszó nélkül szolgálta fel a likőrt és hozta be a süteményt a vendégeknek. Apja barátainak feleségei körbefogták, süteményreceptekről, háztartási praktikákról faggatták, biztatták, hogy nagyon rendes, gondos asszony lesz belőle, szeretni fogja majd az ura. Ahogy cseperedett, a férfiak is egyre gyakrabban bókoltak neki, Ida pedig jó darabig úgy érezte, hogy a padlósúrolástól a vendégektől begyűjtött dicséretekig terjedő életéből nem szükséges elrejteni semmit sem.

Csakhogy Ida tanulni is szeretett, és miután tizenhét éves korában a biológiatanára hosszan elbeszélgetett vele arról, hogy érdemes lenne egyetemre mennie, a fiatal lány tudatába olyan jövőképek férkőztek be, amelyekre gondolni sem mert korábban. Mécs Alajos azonban úgy látta, a nők azzal vihetik a legtöbbre, ha az átgondolt és takarékos háztartás megszervezésében kamatoztatják az eszüket. Különben is, mi értelme lenne pénzt fektetni az egyetemi tanulmányaikba, ha később úgyis az anyai hivatás tölti majd ki az életüket? Ezeket a nézeteit aztán Lóci helyeslő bólogatása mellett a lányával is megosztotta a nagyszobában. Ida akkor életében először vitatkozott az apjával, végül már kiabálva sorolta a tanárától kölcsönzött érveket, de Mécsre nem hatott semmi, dühösen, lekezelően hárított, míg végül elérte, hogy a lánya tehetetlennek és meglehetősen ostobának érezze magát.

– Az én bánatomat nem viszi el senki? – hüppögte Ida, miután kimenekült anyjához a konyhába.

Róza pörköltet kavart épp, úgy pillantott hátra a válla fölött.

– Te nem szomorú vagy, hanem haragszol.

– Te talán nem haragszol, mama? Megfigyeltem. Amikor vendégek vannak, és te zongorázol, az olyan, mint a kiabálás.

Mécsné felvetette az állát.

– Megtanultam a magam módján kiabálni.

Ida lovaglóülésben ült a le a kissámlira, szándékoltan úgy, ahogy szoknyában nem illett, aztán kihúzkodta a szalagokat két fonatából, és fürgén kibontotta, összeborzolta a haját. Göndör fürtjei már a háta közepéig értek.

– Hiába viselkedsz úgy, mint egy gyerek – dorgálta az anyja. – Vannak dolgok, amiket egyszerűen tudomásul kell venni. Apád véleményét sajnos nem tudom megváltoztatni.

– Hát ne változtasd meg! Csak erre a veszekedésre ne kelljen emlékeznem. Meg Lócira, amikor elbiggyeszti a száját, így. Mint amikor a vacsoránál azt mondja, hát ezek csak civilek.

– Ne szapuld!

– Ha tizennégy évesen akkora katonának érzi magát csak azért, mert a főreálba jár, akkor őt miért kíméled meg a saját rossz emlékeitől? Észreveszem, amikor bájolsz, mama! Tudom, hogy Lócinak nem kell emlékeznie arra, amikor édesapa kiabál vele, meg rácsap a kezére a vonalzóval. És azt is biztosan elfelejtette, amikor a rossz bizonyítványa miatt kint kellett térdepelnie a gangon mindenki szeme láttára, máskülönben nem lett volna olyan jó kedve utána a vacsoránál. Rajtam miért nem segítesz soha?

Az anyja úgy csapta rá a fedőt a lábosra, hogy csattant.

– Az még soha nem jutott eszedbe, hogy téged többre tartalak? Nem leszek mindig itt, hogy bájoljak értetek.

Ida dacosan elfordította a fejét, többet mégsem merte kérni az anyját, hogy zárja el az emlékeit.

Végül 1933-ban érettségizett a m. kir. áll. Mária Terézia Leánygimnáziumban. Mécs Alajos a lánya sikeres vizsgáit követően fényképészt hivatott, hogy a lakásukban készítsen róluk családi képeket. A nagyszobában álltak, mögöttük a régi spanyolfal és az egyik festmény látszott. Ida az iskolai egyenruháját viselte, frissen állig érőre vágatott, sötét haja a fodrász minden erőfeszítése ellenére rakoncátlan loknikba kunkorodott. Lóci a főreáliskolai zakójában feszített mellette, rövid, szőkésbarna haját hátrafésülte, jobb karját pedig úgy tartotta, hogy hatodik ujjának még véletlenül se legyen nyoma a fényképen. A szüleik kétfelől, Mécsné a lánya mellett, Mécs a fia mellett, egymástól jó két lépés távolságra, egyenesen a kamerába meredve.

*

Ida nem jelentkezett egyetemre, de két évvel az érettségije után egy barátnője tanácsára megtanult gépírni, és 1935 őszén irodai munkára került a Vas utcai hitelintézetbe. A hivatali munkaidő reggel kilenctől délután kettőig tartott, így maradt ideje arra, hogy továbbra is kivegye a részét a háztartásból. Kevéske fizetéséből azonban nem tudott félretenni, és lehetetlennek látszott, hogy önerőből kiszakadjon a takarítás, vendégségek, családi veszekedések körforgásából.

Lóránt 1936-ban leérettségizett, és apja megdöbbenésére közölte, hogy nem tervez katonai pályán maradni, helyette az orvosi egyetemre jelentkezett. Felvették, és onnantól fogva el-elmaradozott otthonról. Ilyenkor az apja szidta, az anyja védelmezte – de csak Ida volt a lakásban, hogy hallgassa a vitatkozásukat. Azután Lóránt egy egész hétre eltűnt, három nap után üzent csak haza, hogy egy barátjánál tölti a húsvétot vidéken, ne aggódjanak miatta. Ida éppenséggel nem aggódott, nem szívelhette az öccsét. Valahányszor hazajött, mindig talált kifogásolnivalót a nővérében, vagy az otthonukban.

– Nem unalmas nektek abban az irodában? – kérdezgette folyton. – Én biztos halálra unnám magam.

Ki nem állhatta a régi tárgyakat a lakásban: a nagyszoba ódon garnitúráját, amelyet Ida hetente polírozott, a spanyolfalat, amelynek redős mintázatát rendszeresen, apró mozdulatokkal kellett kitisztítani, és a terebélyes legyezőpálmákat, amelyeket egyre több munkával lehetett csak mind nagyobb és nagyobb cserepekbe ültetni.

– Csupa lom – mutatott körbe Lóránt, amikor az apja épp nem hallotta, aztán fogta a kalapját, és kivonult a gangra dohányozni.

Azon a tavaszon, ígéretével ellentétben húsvét után sem keveredett haza, hanem az első munkanapon megvárta Idát a hitelintézet előtt az utcán. Sápadtan és rosszkedvűen álldogált a fal mellett, bal kezében egy még meg sem gyújtott cigarettát sodorgatott.

– Meghívlak egy kávéra – közölte sután, és kerülte a nővére tekintetét.

– Mi történt?

– Elmondom.

Erős szél cibálta ballonkabátjuk szárnyát, a délelőtti zápor után lehűlt a levegő, jólesett behúzódni egy közeli cukrászda melegébe. Lóránt két feketét kért, de nem nyúlt a sajátjához, nem is kevergette, csak nézte.

– Baj van? – hajolt előre Ida. – Adósság? Nő?

Lóránt sértetten elhúzódott.

– Tényleg ennyit látsz belőlem? Nem, ezúttal egyik sem. Viszont rászántam magam egy fontos lépésre.

Idának már fel sem tűnt, hogy a testvére ezúttal is a zakója ujjával rejtegeti jobbját, most azonban az asztalra emelte, a két kávéscsésze közé. Kézfejét vastag gézbe bugyolálták, a kötésből kilógtak az ujjai: egy, kettő, három, négy, öt. Sehol a hatodik.

– Megkértem egy sebész barátomat, hogy szabadítson meg végre a hatodik ujjtól. Nem tartott sokáig, csak csökevényesen rögzült a kéztőcsonthoz, könnyen le lehetett fejteni. Aztán Feldman szépen összevarrta a bőrt, és ennyi. Már nem is fáj különösebben.

Lesütötte a szemét, baljával a kávéjáért nyúlt, legalább a felét felhörpintette.

– Mit szólsz?

– Én? – kérdezett vissza Ida leküzdve első döbbenetét. – Hát számít az, hogy én mit szólok?

Lóránt végre ránézett.

– Igen, számít – sóhajtotta. – Ida, tudom, hogy nem szívelhettél, amiért kivételeztek velem az ujjam miatt. Úgyhogy azt reméltem, legalább te örülsz majd a döntésemnek. – Önkéntelenül felemelte bekötözött kezét, hogy a hajába túrjon, mint kisfiú korában.

– Jól van – bólintott Ida, és előrehajolva végigsimított a testvére karján. – Úgy tűnik, mégis többet látsz és tudsz, mint gondoltam.

Öccse bizonytalanul rámosolygott.

– Akkor… odajönnél velem, amikor elmondom apának? Hidd el, már egyáltalán nem szeretném, hogy olyasmiért figyeljenek rám, amiért én magam semmit sem tettem.

Ida belekortyolt a kávéjába, és csak a szeme sarkából figyelte, ahogy öccse nyugtalanul fészkelődik, majd újra bekötözött kezére húzza a zakója ujját. Szerette volna megölelni, ahogy régen. És igen, abban a pillanatban azt is megértette, milyen jó érzés lenne levenni Lórántról a terhet azzal, hogy elzárja a rossz érzéseit. Végül mégis azt felelte:

– Hazamegyek veled, de apával neked kell beszélned.

Ahogy egy levágott ujj nem kerülhet vissza a helyére, úgy annak emlékeit sem lehet végleg eltüntetni, ha utána nap mint nap szembesülni kell a veszteség látványával. Ennek ellenére Ida arra számított, hogy az édesanyja ezúttal sem lesz képes ellenállni a kísértésnek, hogy tompítsa a veszekedések élét, és rajta kívül senki se emlékezzen rá, ha súlyos sértések hangoznának el. Róza azonban merev tartással és ölébe ejtett kézzel ült a konyhában a lányával, amíg a férje a nagyszobában beszélgetett a fiukkal. Az ügy nemcsak hogy nem fajult kiabálásig, hanem Mécs Alajos még azt is kijelentette, hogy őszintén reméli, Lórántból pont olyan jó orvos lesz, mint aki őt ellátta. A tudós gyermek kiváltságai nem változtak, Ida pedig összeszorította a fogát, és nekiállt leszűrni a gyöngyöző húslevest.

*

Forgács Endre jogász 1938-ban került a Vas utcai hitelintézetbe. Mindenkit megnyerő mosollyal üdvözölt, hosszan elmélkedett pénzügyi és politikai kérdésekről. Magáról is nagy örömmel mesélt, egy héttel a vállalathoz kerülése után már alig akadt alkalmazott, aki ne tudta volna róla, hogy trianoni árva, és 1920-ban fél esztendőn át egy vagonban éltek a nagynénje családjával. Endre akkor már tizenöt éves volt, és fizikai munkát végzett, hogy segítse a rokonait kilábalni a nehéz helyzetből. Akadtak néhányan, akik rákérdeztek a bicegésére is, amelyet a fiatal férfi egy szépen megmunkált sétapálcával igyekezett palástolni. Nem sértődött meg a faggatózáson, hanem bevallotta, hogy a sántaságának semmi köze az ország megcsonkításához, egy szerencsétlen gyerekkori balesetben törte el a bokáját. Az irodában dolgozó nők körbezsongták, kedvét keresték, házi süteményt hordtak be neki.

Ida nem szenvedhette a ripacsokat, márpedig Forgács körül szüntelenül vibrált a levegő, az intézetben körbejártak a cigarettaszünetekben mesélt történetei. Ha időnként betévedt a gépírónők részlegébe, hóna alatt egy vaskos paksamétával, többen abbahagyták a munkát, és köré gyűltek – Ida azonban csak püfölte tovább a billentyűket, nem figyelt rájuk. Aztán egyszer Endre egyenesen az ő asztalához lépett, és egy nagy köteg iratot tett elé.

– Jó napot, Forgács! – pillantott fel a lány, és igyekezett udvarias mosollyal leplezni nemtetszését. – Ezt mind nekem hozta?

– Csak egy részét. – Endre az asztal fölé hajolva kétfelé válogatta a papírokat, közben Ida úgy mérte végig, hogy még véletlenül se találkozzon a tekintetük. Simára borotvált arc, rövid, szőke, hátrafésült haj, kétsoros, de mindig kigombolt zakó, kifényesített cipő.

– Ezeket a jelentéseket kellene legépelnie. Két példányban.

– Indigóval?

– Igen, persze, a másodpéldányok csak iktatáshoz kellenek.

Ida az ujjai közt végigpörgetve megszámolta a lapokat, feljegyezte a számot és a jogász nevét az asztali naptárába.

– Nahát, maga balkezes! – lelkendezett Endre, aztán szétnyitott ujjakkal feltartotta a tenyerét. – Akkor ketten együtt már kétbalkezesek vagyunk.

Akkor Ida nem tulajdonított ennek különösebb jelentőséget, tudomásul vette, hogy a férfi mindenkinek igyekszik valami személyes észrevétellel a kedvében járni. Idővel aztán megszaporodtak a kérései, és hiába dolgoztak a gépírónők folyton változó beosztásban, Endre iratai valahogy mindig Ida asztalára kerültek. Még ebből sem következtetett semmire. Azután egy este, amikor újabb estélyt szerveztek a Vihar utcában, az apja meglepő módon félrevonta a legnagyobb készülődés közepén, és elmondta neki, hogy egy nagyon kedves barátja unokaöccsét is meghívta, finom modorú, tanult férfi, jó volna, ha Ida beszélgetne vele, hogy a vendég ne érezze magát egyedül. A lány erre nemcsak hogy jóhiszeműen rábólintott, még örült is neki, hogy az apja végre fontosabb szerepet szán neki annál, mint hogy kitakarítsa a lakást és körbekínálja az ételeket, mint egy cseléd. Felvette hát a legszebbnek ítélt halványsárga estélyi ruháját, göndör hajába pedig csavarókkal és sütővassal igyekezett divatos hullámokat varázsolni – nem teljes sikerrel, de a kikunkorodó fürtöket végül leszorította egy színes szalaggal.

Azután megérkezett Forgács Endre, és amíg Ida földbe gyökerezett lábbal állt a folyosón, ő széles mosollyal üdvözölte a lány szüleit, és nem telt bele sok idő, máris a Trianont követő időkről beszélgetett Alajossal. Ida legszívesebben azzal a lendülettel kimenekült volna a konyhába, de azt az anyja sem nézte volna jó szemmel. Kislányként még ki-kisurranhatott a társaság elől, felnőve azonban nem mutatkozhatott udvariatlannak a fiatal férfi vendégekkel szemben. Huszonhárom éves volt, maga is érezte, hogy nem várhatja el a végtelenségig, hogy a szüleitől függjön a megélhetése, márpedig a hivatali munkájából semmiképp sem tudta volna fenntartani magát.

Nem esett olyan nehezére Endrével beszélgetnie, mint korábban képzelte, a férfinak ugyanis mindenről újabb és újabb történetek jutottak eszébe, így Idának csak néhány témát kellett felvetnie, hogy az egész estét kitöltsék. Ültek a rekamién a legyezőpálma levelei alatt, bort kortyolgattak, Endre pedig egy zsidó barátja húgáról mesélt, aki felvételizett a vegyészmérnöki karra.

– Nem éppen női hivatás – jegyezte meg Ida, csak hogy mondjon valamit.

– Nem is vették fel. Noha a jelentkezését végül a „létszám relatív betelte miatt” utasították el. – Endre jelentőségteljesen rápillantott a borospohara fölött. – Ha érti, mire gondolok.

Ida nem értette, mire Endre készségesen elmagyarázta, hogy az egyetemre felvehető zsidók létszámát korlátozó törvény, a numerus clausus akadályozta meg barátja húgát a továbbtanulásban, amely a nőket még a férfiaknál is jobban sújtja. Pedig Mici még különórákat is vett differenciálszámításból az egyik unokabátyjától, mert azt a leányiskolákban nem tanítják.

– Ida, az édesanyja büszkén mesélte, hogy magának kitűnő az érettségije. Mégsem akart egyetemre jelentkezni?

– Nem.

– Miért nem?

Ida ránézett. Ha ugyanezt az egyik kolléganője kérdezte volna, könnyedén rávágja, hogy azért nem, mert akkor az anyjának nem lenne segítsége a háztartásban, de szégyellt volna ilyen választ adni egy művelt, tájékozott férfinak.

– Mert úgy gondolom, nem vagyok alkalmas ilyen pályára – felelte végül, de csak egészen halkan, mert nem szeretett hazudni.

Azután Endre még sok más furcsaságot is kérdezett, előbb csak hivatalos vendégségeken, azután kávéházakban, éttermekben, a Duna-parton, az irodában, és Ida apránként megtalálta az elvárásokon túl a saját gondolatait.

– Leginkább a természettudományok érdekelnek – vallotta be egy idő után. – Kiváltképp a biológia, és azon belül is a botanika. Szeretné, hogy megmutassam a préselt növénygyűjteményemet?

1939 januárjában a huszonötödik születésnapjára egy gyönyörű, súlyos növénytani albumot kapott Endrétől, és miután a férfi hosszan nézte, ahogy örömmel, elmélyülten lapozgatja, egyszer csak letérdelt elé, és a kétsoros zakója belső zsebéből egy gyűrűt húzott elő. Még azon a nyáron megtartották az esküvőjüket.

*

Itt az én kis feleségem. Ugye milyen szép asszony? Ráadásul még okos is, leánygimnáziumban érettségizett, kitűnőre. Igen, igen, a hitelintézetben ismerkedtünk meg. A feleségem már nem dolgozik ott, beláthatod, családon belül a munkatársi viszony nem egészséges. Azért az én Idám mégse tudott a munkától elszakadni. Tudod, mit kért a születésnapjára? Egy írógépet. Azóta egyetemi professzorok előadásait és tanulmányait gépeli, pedig nem szorulunk rá a pénzre. Van, hogy nem is azt hoznak, hanem könyveket. Gondolj csak bele, megyek haza, az én kis feleségem meg ott ül a konyhában, és a fotoszintézisről meg a fák evolúciójáról olvas. De hát miért ne hagynám, hogy egy ilyen tüneményes asszonynak legyen valami hóbortja, nem igaz? Különben mindezek mellett a háztartást is kiválóan vezeti. Nem, nem tartunk alkalmazottat. Modern lakásban élünk, kis beltér, egyszerű bútorok, semmi flanc. Különben Ida édesanyja alföldi lány, bírja a munkát. Hetente egyszer még együtt takarítják a nagy lakást is, képzeld. Jártál ott te is, Dobrovics székfoglalója után. Hát még mindig megvan nekik a spanyolfal! Mit mond, kedves? Igen, persze, az ezüstnemű meg a porcelán, azzal is sok a baj, pedig milyen jól mutatnak az asztalon ünnepnapokon. Ide hallgass, Lőrinc, átjöhetnél egyszer Mécsékhez vacsorára! Majd meglátod.

Ida eleinte örült, hogy a figyelem középpontjába került. Dicsérték Endre rokonai, barátai, Máli néni, de még az édesapja is, Lóránt pedig egészen meghatottnak tűnt, hogy az esküvői tanúja lehetett. És ami még ennél is többet jelentett, Róza elkezdett a lánya érdekében bájolni, eltüntette az emlékezetükből a lakásuk berendezése körüli apróbb bosszúságokat, a nagyobb összejöveteleken a rosszindulatú, távolabbi rokonok megjegyzéseit. Ida tehát dolgozott. Délelőttönként takarított, megfőzött, hogy Endre hazamehessen ebédelni, esténként pedig csattogott az írógép az ujjai alatt, csendült a sorok végén, és addig abba sem hagyta a billentyűk püfölését, amíg a férje el nem unta hallgatni.

Egyedül a testi szerelem nem működött köztük úgy, ahogy Ida elképzelte, ám ezt saját tapasztalatlanságával magyarázta, és reménykedett benne, hogy idővel összeszoknak. Addig is megtanult csendben tűrni, és inkább úgy tekintett a dologra, mint a gyermekáldás előszobájára. Nőrokonok körében amúgy is egyre gyakrabban terelődött a szó a családalapításra, Ida pedig mosolyogva elmondta, hogy igen, szeretnének gyermekeket, legalább kettőt, és minél hamarabb. A teste azonban egy esztendő elteltével sem jelzett változást, pedig Endre sohasem hanyagolta el házastársi kötelességeit.

Aztán Ida édesanyja megbetegedett. Akkoriban már évek óta küzdött vissza-visszatérő gyomorpanaszokkal, émelygéssel, rossz közérzettel, de ódzkodott attól, hogy rendesen kivizsgáltassa magát, mindig az időjárásra, romlott ételre, kimerültségre fogta a tüneteit. 1941 tavaszára azonban lefogyott, és többé a könnyebb munkákat sem tudta végigcsinálni a nagypolgári lakásban. Csak állt, kezében a porolóval, a zongorának támaszkodva, és pihegett. Ida leültette, és befejezte helyette a munkát. Egy héttel később Róza gyomorpanaszai is kiújultak, nem maradt meg benne az étel. Lóránt végül taxival vitette be a kórházba, és kijárta neki, hogy minden szükséges vizsgálatot végezzenek el rajta. Először egyszerű refluxra, később bélgyulladásra gyanakodtak, végül több hét után megállapították, hogy az asszony tüneteit a gyomrára és a vastagbél egy szakaszára kiterjedő daganatos elváltozások okozzák.

Nem visszafordítható, ennyit mondott Lóránt, amikor egy hétköznap délelőtt meglátogatta a nővérét, hogy beszámoljon neki az édesanyjuk állapotáról.

*

1941 őszén Mécs Alajosné Lóránt kapcsolatainak köszönhetően az irgalmasrendi nővérek gondozásába került.

Ida minden délelőtt meglátogatta.

Róza összeszorított szájjal, kiüresedett tekintettel tűrte a fájdalmakat, de szólni nemigen szólt, és Ida hiába mesélt neki a viselt dolgairól, Lóránt egyetemi eredményeiről, az édesanyja ritkán reagált egy-egy biccentésnél többel.

Teltek a hetek. Ida ügyelt rá, hogy sohase sírjon az anyja előtt, mindig az intézet bejáratánál álló nagy hársfáig tartogatta a könnyeit, aztán hazafelé egy hímzett ruhazsebkendővel törölgette az arcát. Hetente kétszer az apja is elkísérte, olyankor az anyja még mélyebben hallgatott. Ha Lóránt jött, akkor előfordult, hogy halványan elmosolyodott, megkérdezte, udvarol-e már valakinek, a fiába karolva kibicegett a folyosóra, együtt nézték az őszi fákat a kertben.

Novemberben aztán Róza már nem tudott felkelni többé az ágyból. Felpolcolt párnáinak vetette a hátát, és máskor mindig szoros kontyba fogott, erősen őszülő haja szétterült körülötte. Amikor Ida megfogta a kezét, felnézett rá.

– Haragszol, Idám? – kérdezte alig hallhatóan.

– Miért haragudnék, mama?

– A varázslatok miatt, amikkel az öcsédnek segítettem.

Ida hallgatott.

– Tudnod kell, hogy mindegyikért súlyos árat fizettem – folytatta az édesanyja. – Sőt, éppen most törlesztem az adósságom. Mert amikor már nem volt ki elvigye a rosszat, én azt mind magamba rejtettem. Ez az egyik oka annak, hogy beteg lettem.

– Mama, nem lehetne… nem tudnék valahogy segíteni?

Róza szomorúan elmosolyodott.

– A kötéseket nem tudom semmissé tenni – suttogta. – Ez az egyik ár, amit fizetnem kell értük.

– És a vendéged? – hajolt közelebb Ida. – A szakállas férfi, aki megette a bánatot. Ő sem tudna segíteni?

Anyja nyugtalanul megmoccant, kerülte a lánya tekintetét.

– Akkor ki viszi el a háztól a rosszat? – kérdezte Ida.

– Senki sem viszi el – tiltakozott Róza erőtlenül. – Csak magába rejti. Eleinte megkönnyebbülést hoz, ám a dolgok, amelyekről nem veszünk tudomást, idővel tönkretesznek minket.

– Áruld el a nevét! – könyörgött Ida. – Áruld el a nevét, és megkeresem!

Anyja azonban nem válaszolt, nem is nézett a lányára. Idő előtt megöregedett keze a paplan ráncai közé túrt.

– Mamácska – Ida átölelte az asszony keskeny vállát, a füléhez hajolt. – Te szeretnéd még őt látni, ugye?

– Nem lehet.

– Miért nem?

Róza esetlenül eltolta magától, elfordította az arcát. Végül mégis válaszolt:

– Azért nem, mert én küldtem el. Amikor utoljára találkoztam vele, megkértem, hogy vigyen magával a másik világra, ahonnan érkezett. És nem bocsátom meg magamnak, hogy akkor kész lettem volna önszántamból elhagyni benneteket.

– De… végül mégsem tetted – felelte Ida, amint felülkerekedett első döbbenetén.

– Nem. – Mécsné ölébe ejtett két tenyerét bámulta. Az ujjbegyeit úgy dörgölte össze, mintha valami vékony anyag lenne közöttük. Nagy sokára folytatta: – De csak azért, mert ő egyértelműen nemet mondott a kérésemre. Én pedig akkor felbontottam az egyezségünket, és elküldtem. Egyszer visszakérdezett, hogy biztosan ezt akarom-e, aztán, amikor igennel feleltem, biccentett, és otthagyott az esőben. Azóta nem láttam.

Hallgattak. Mécsné félig lehunyt szemmel, nehézkesen lélegzett, Ida jobbnak látta, ha nem beszél hozzá, amíg anyja le nem küzdi a felkívánkozó könnyeket. Aztán Róza keze megrebbent, a lánya pedig egy pillanatra látni vélte a mutató és a középső ujja köré tekeredő fonalakat. Elkapta a csuklóját.

– Mamácska, várj! Legalább én hadd emlékezzek az igazságra! – Ajkához húzta, és megcsókolta anyja két ujjbegyét.

Róza ráemelte megtört tekintetét, aztán ölelésre nyújtotta a karját.

– Idám! Kérlek, ne haragudj majd rám. Ha meghalok, minden rossz kiszabadul, amit önmagamba zártam.

Ida átölelte a törékenyre fogyott testet.

– Bűbájos, mint én – suttogta akkor az anyja –, de sok időt tölt odaát. Eredetileg orosz. Úgy hívják, hogy Morozov.

*

Aznap éjjel Ida fel-alá járkált a nappalijukban. Újra látni akarta a fonalakat, közéjük nyúlni, megváltoztatni a valóságot, valamiképpen eljutni a mama egykori vendégéhez, segítséget kérni.

Morozov. Felnőttként megdöbbentette a tény, hogy anyja konyhájában egy idegen, orosz férfi tett rendszeres látogatásokat három éven át – az pedig különösen, hogy ebből egyetlenegyszer sem lett botrány. Vagy talán mégis lett, csak Róza gondoskodott róla, hogy senki ne őrizhesse meg az emlékezetében?

– Ida, mi baja, miért nem alszik? – jelent meg az ajtóban Endre atlétatrikóban és alsónadrágban. A felesége könnyen kiolvasta a tekintetéből, hogy a férfi nem alvást tervezett, de mivel tiltakozni nem mert, engedelmesen követte. Gondolatban azonban máshol járt, amíg a férje vadul markolászta a combját, majd türelmetlenül belehatolt, mielőtt még az asszony teste készen állt volna rá, hogy magába fogadja. Ida nem tudott ellazulni, csak összeszorított szájjal tűrte a ritmikusan ismétlődő, feszítő fájdalmat az ágyékában, amíg Endre fújtatva, izzadt homlokkal bele nem csókolt a fülébe. Aztán már csak feküdtek egymás mellett a sötétben, és az asszony a mennyezetre kibomló, aranyként fénylő fonalakkal álmodott.

Másnap reggel csodálkozva vette észre, hogy halványan ugyan, de immár ébren is látja a mágiát. A szálak ott húzódtak körülötte a tárgyak élén, a függöny mintáiban, a falfesték repedésében, a saját bőrében, az ujjaiban. Alig várta, hogy Endre elinduljon dolgozni, összepakolta a holmiját, és rohant a villamoshoz, hogy elmondhassa az édesanyjának: visszanyerte a képességét.

Amikor a portán bemutatkozott, az egyik nővér kedvesen leültette egy székre, és megkérte, hogy várjon egy kicsit. Ida a tiltakozása ellenére még egy pohár vizet is kapott. Aztán jött egy másik nővér, aki leült mellé, és tapintatosan, de egyenesen közölte, hogy Mécs Alajosné az éjjel teremtőjéhez távozott.

A világ távoli zsongássá tompult Ida körül, amely hasztalan próbálta megbolygatni a belső ürességet. Pedig látta saját magát, ahogy összeszorított szájjal, kimérten intézkedik, bólogat, papírokat tölt ki, aláír, elnézést kér. Sorra vette, kiket kell majd értesítenie, hogy az apjához megy először, azután jön Lóránt, Endre és… Az utcán járt már, egyedül, amikor elkezdett sírni, és a könnyei ködén túl, az utcaköveken és a villamossíneken hullámot vetettek körülötte a fonalak. Akkor végre megértette, hogy mi történt vele. Apjától és öccsétől csak emlékeket vett el az anyja – előle viszont hosszú évekre elzárta a varázserejét, amely csak Róza halálával szabadult ki újra.

3.

Sürgős Azonnal Siess

Róza varázslatának fonalai behálózták a Vihar utca 4-es számú épületét a lábazattól a tetőig. Esett az eső, barna, őszi levelek hullottak a nedves kövezetre és tapadtak rá az ernyőikre, miközben a pocsolyákat kerülgetve, meggörnyedve befordultak az utcába. A halotti torról jöttek hazafelé. Ida megtorpant, felnézett, és földbe gyökerezett a lába. Endre, akivel kart karba öltve jöttek, hiába próbálta magával húzni. Az utcában nem fújt a szél, a fonalak mégis lecsüngő indákként lendültek jobbra-balra, az ereszen a tető sarkánál le is szakadt néhány, és eltűnt, feloldódott az esőben.

– Megázol. Gyere! – karolt belé Lóránt a másik oldalról.

Úgy vezették fel a lakásba. A lépcsősoron vízesésként hömpölygött a mágia, folyondárként a korlátokra tekeredett, körben végigfutott a gangon, és ragyogó csomókat hajtott az ablakok sarkaiban. Az egész ház minden részletében Róza volt maga, és Róza mégsem volt benne sehol.

Nyirkos ruhaszaggal telt meg az előszoba, ahogy csöpögő esernyőikkel befurakodtak, Endre az időjárást szidta, Mécs Alajos szabadkozott, amiért sötétség és hűvös fogadta őket a lakásban. Lóránt kibújt a kabátjából, és amit korábban csak vonakodva tett, most letérdelt a kisebbik szobában a kályha elé, gyors, határozott mozdulatokkal kikotorta a hamut, és nekigyürkőzött a begyújtásnak. Ringtak a fonalak a szobában, és a bútorok lába közt, fekete gyászruháik árnyékában a cselédszoba küszöbe alól kiszabadult kígyók, békák és gyíkok váltak láthatóvá. Ida hagyta, hogy a férje a rekamiéra ültesse. Kivételesen senki sem várta tőle, hogy enni- vagy innivalót hozzon, hát csak nézte a testvérét, a testvére arcán a lángok tükröződését és körülötte mindenütt az édesanyjuk varázslatát. Aztán nagy sokára felegyenesedett, és csöpögő szoknyában a zongorához botorkált. A billentyűk közül mágiafonalak elfeslett szálai kunkorodtak elő, és ahogy Ida játszani kezdett, lágyan, akár egy gyönge, öreg kéz, megérintették az ujjait.

Onnantól fogva mindennap visszajárt a szülei lakásába, elvileg azért, hogy az apjának ebédet vigyen, gyakorlatilag meg azért, hogy a ház minden szegletét beragyogó mágiában gyönyörködjön. Amikor pedig nem látta senki sem, leült a cselédszoba küszöbére, hátát az ajtónak vetette, és hallgatta a világ mögötti erdő sustorgását. A felszakadt résből ismét csúszómászók bújtak elő, ott surrogtak Ida lába körül, amíg ételt melegített. Amikor hetek múltán megelégelte őket, többször is próbálta lezárni a küszöböt, ám valahányszor végighúzta rajta a kezét, a szálak selyemként siklottak ki az ujjai alól, nem engedelmeskedtek az akaratának.

Aztán egy tavaszi délelőttön, amikor Ida ezüstfényesítés helyett a hokedlin kuporogva olvasott, beszélgetés szűrődött be hozzá a gangról.

– Jaj, szegény Róza, hogy megtörte a gond – sopánkodott Máli néni. Halkabban beszélt a szokásosnál, de már túlságosan rosszul hallott ahhoz, hogy felmérje valódi hangerejét. – Pedig milyen szép asszony volt, még szeretőt is tartott, Isten bocsássa meg neki.

– Egy olyan szakállas, emlékszem – felelte rá a földszinten lakó Králikné.

– Szép férfi volt az! – bizonygatta Máli néni. – Úgy hallottam, katonatiszt. Külföldi.

– Ugyan már! Mesebeszéd. Egy régi ismerős lesz inkább, vidékről. Mécs mindig azzal büszkélkedett, hogy az ő feleségének csodájára jártak.

– Milyen patáliát csapott, amikor hírét vette! – felelte Máli néni. Ilyesmire Ida egyáltalán nem emlékezett, de gyanította, hogy nem véletlenül. – A cselédlány, tudod, az a szőke, hogy is hívták? Erzsi, az az! Szóval Erzsi egyszer szembetalálkozott Róza vendégével az ajtóban, csak elhintette a szót a házban, aztán visszajutott Mécshez.

– Azért Mécs sem egy szent ember.

– Az már igaz. Szegény Róza. Mennyi idős volt?

– Negyvenhét.

– Még nem volt ötven? Te jó isten!

– Bizony, a húszat töltötte épp, amikor Mécs elvette.

Léptek hangoztak fel a lépcsőház felől, és a két öregasszony elhallgatott.

– Jó napot, Lóránt! Üdvözöljük a kedves édesapját!

Ida összecsapta a könyvet. Valóban az öccse bukkant fel a gangon, noha korábban azt mondta, hogy este nyolcig órái lesznek az egyetemen. Most meg összeborzolt hajjal, kabátban, cipőben beviharzott a konyhába, és nekiállt kihúzkodni a kredenc fiókjait.

– Hol van? Régen mindig itt volt!

– Micsoda?

– A madár. A stiglic.

– Te emlékszel a madárra?

Lóránt hátraperdült, de nem válaszolt azonnal, a tekintete bizonytalanul járt jobbra-balra a konyhában.

– Hazafelé jutott eszembe – mondta végül. – És más, nagyon furcsa dolgok is. Például az, hogy járt ide egy férfi gyerekkorunkban. Hosszú kabátban jött, és fekete szakálla volt. Mindig a konyhában ült, a mama pedig enni adott neki és beszélgetett vele. És te… téged meg addig bezárt a cselédszobába. – Megrázta a fejét. – Biztos vagyok benne, hogy eddig, az elmúlt nagyon sok évben semmi ilyesmire nem emlékeztem. Ida… mi a franc történik?

Ida a testvére mellé lépett, kihúzta a legfelső fiókot, és kivette belőle a madarat.

– Az történik, hogy hamarosan minden eszedbe fog jutni, amit a mama elrejtett az emlékeidből. – Odanyújtotta öccsének a játékot. – Mert tényleg meg lehet változtatni a világot, de nem fölös ujj kell hozzá, hanem látás.