Nick Bradley

NÉGY

ÉVSZAK

JAPÁNBAN

Kossuth Kiadó

Tartalom

Flo: Tavasz

Tavasz

Flo: Nyár

Nyár

Flo: Ősz

Ősz

Flo: Tél

Tél

A fordító utószava

Idegen kifejezések magyarázata

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

E. H. Bradley-nek és Pansynek

Mijazava Kendzsi: Kit nem bánt a zápor

Kit nem bánt a zápor,

Szél sem rettent,

Hó vagy nyári hőség el nem tántorít,

Kinek teste ép,

Nem kínozza vágy,

Dühbe sosem gurul,

Ha nevet, halkan nevet,

Kinek egy egész napra elég

Négy tálka barna rizs,

Kevéske zöldség és miszó,

Ki érzéseinek sohasem enged,

Mindig értőn figyel,

És nem felejt,

Ki egy fás, árnyas ligetben, egy kis házban elél,

És ha egy beteg gyerekről hall Kelet felé,

Megy és ápolja őt,

Ha egy meggyötört anyáról hall Nyugaton,

Megy, cipelni rizskévéjét segít,

Ha egy haldokló hírét veszi Délről,

Megy és megnyugtatja, ne féljen,

Ha vitát, pereskedést lát Északon,

„Semmi értelme, elég, ugyan már”, így szól,

Ki az aszályt megkönnyezi,

De ha hűvös a nyáridő, gondterhelten jár-kel,

Bár haszontalannak legfeljebb, ha tartják,

S egy szóval sem dicsérik,

Hisz szóba sem kerül,

Ilyenné akarok lenni én.{1}

(1931)

Flo: Tavasz

– Szóval, mi is történik veled mostanság, Flo-csan? – Kjóko belekortyolt a sörébe, majd visszatette az asztalra egy tál edamame{2} mellé.

– Igaz is, mi újság? – tette fel Makoto a kérdést egy tányér csirkecsontra hamuzva, mielőtt újra beleszívott volna a cigarettájába. – Eléggé nyúzottnak tűnsz az utóbbi időben!

Flo fogta az oolong teával teli csészéjét, és feszengve felnevetett:

– Én, nyúzottnak? Teljesen jól vagyok!

Kjóko, Makoto és Flo egy padlóasztal körül ültek a Sindzsuku negyed egyik izakajájában, amely híres volt az import söreiről. Együtt jöttek ide, egyenesen az irodából. Flo először elhárította a meghívást, arra hivatkozva, hogy fáradt, és semmi kedve elvegyülni a cseresznyevirágzást ünneplő tömegben – ugyanis éppen a hanami közepén jártak. De Kjóko karon ragadta, és határozottan megindult vele az iroda kijárata felé, mint egy biztonsági őr, aki egy bajkeverőt akar kivezetni az épületből.

– Márpedig velünk jössz! – mondta, tudomást sem véve Flo erőtlen tiltakozásáról. – Ez nem kívánságműsor!

Most, hogy ott voltak az izakajában, Flo kénytelen volt bevallani magának, hogy jó érzés nem az irodában, otthon vagy a szomszédos kávézóban lenni, ahol a laptopjába bújva múlatta az időt – ez a három hely volt ugyanis, ahol az elmúlt néhány hónapban az ideje nagy részét töltötte. Kjóko és Makoto először azt javasolta, hogy menjenek az Ueno parkba, s üljenek ki a virágzó fák alá. Ám miután Flo indulatosan magyarázni kezdte, hogy szerinte mennyire túlértékelik a cseresznyevirágot az őszi levelekkel szemben, Kjóko félbeszakította, és azt mondta, menjenek inkább a kedvenc kocsmájukba. Az aprócska, japán stílusú bár nem volt túldíszítve. A berendezés tatamikból és rusztikus fa padlóasztalokból állt. A levegőt vastagon megülte Makoto cigarettájának füstje, annak ellenére, hogy aznap este korántsem volt teltház.

– Egyszerűen nem vagy önmagad mostanában – jelentette ki Kjóko neheztelő homlokráncolással. – Soha nem jössz velünk. Nem válaszolsz az üzeneteimre. Még a kalligráfiatanár is folyton azt kérdezgeti, miért nem jársz az óráira. Azt kellett hazudnom Csie-szenszeinek, hogy betegeskedsz.

Flo nem felelt. Letette a teáscsészéjét, s nézte, ahogy Makoto a mellettük lévő asztal felé fújja a füstöt. A két lány, aki ott evett, rosszalló pillantásokat lövellt felé, de Makoto nem vett róluk tudomást.

Kjóko a szokásos, kifogástalan hivatali öltözetét viselte: rózsaszín Polo pulóvert és krémszínű nadrágot, haja csinos kis lófarokban összefogva, sminkje szokás szerint tökéletesen visszafogott. Flo mindig is irigykedett egy kicsit, amiért Kjóko különösebb erőfeszítés nélkül képes volt elérni, hogy hihetetlenül szép legyen, még csak kísérleteznie sem kellett. Ezzel szemben Flo ruhái elnyűttek és régiek voltak, semmiképpen sem olyan ruhadarabok, amelyeket egy japán alkalmazott egyáltalán viselni merészelt volna. Bő nadrág és egy galléros ing; mindössze ennyi eleganciát tudott felmutatni. Makoto úgy nézett ki, mint bármelyik tokiói férfi irodai alkalmazott. Az egyetlen különbséget az elegáns, gesztenyebarna nyakkendő jelentette, amelyet Kjóko szerzett neki a múlt hónapban a Ginza negyedben. Az estének ebben a szakában már egy kicsit lazított a csomóján.

– Bocs, ha túlságosan nyíltan beszélek – magyarázta Kjóko kissé szelídebb hangon. Flo önkéntelenül elmosolyodott ezen, hiszen Kjóko mindig is nyíltan beszélt! Ez egyike volt azoknak a dolgoknak, amelyeket nagyra becsült benne. – Csupán aggódtam, hogy… Nem is tudom. Hogy talán már nem is akarsz barátkozni velem!

– Nem! – vágta rá Flo, akiben azonnal megszólalt a vészcsengő. – Szó sincs ilyesmiről!

– Kjóko az egyik legközelebbi barátja volt Tokióban. Flo nem mondta volna ki, hogy a „legjobb”, mert ez olyan fokú bensőséges viszonyt feltételezett volna, amilyen senkihez sem kötötte a városban. Csakis Jukihoz. Amikor Flo és Kjóko először töltötték együtt az időt az irodán kívül – amikor elkezdtek kalligráfiaórákra járni Csibába –, Flo még abban is reménykedett, hogy amúgy is közelebb kerülhet hozzá. De szerencsére még mielőtt kellemetlen helyzetbe hozta volna magát előtte, Flo felfedezte, hogy Kjóko egy férfit méreget, akibe egészen belehabarodott. Szerencsére Makoto volt ez a férfi, az egyik barátságos munkatársa, akit már ismert és kedvelt. Flónak végtelen örömet okozott, hogy velük lóghat anélkül, hogy koloncnak érezné magát.

Egészen néhány héttel azelőttig a szerda esti vacsorák szentnek számítottak hármójuk számára, különösen amióta Flo kevesebb időt töltött az irodában. Abban az irigylésre méltó helyzetben volt ugyanis, hogy szerdán befejezhette a hetet. A csütörtököt, pénteket és a szombatot a műfordítói feladataira fordíthatta. Ám Flo már nagyon régóta nem ment velük sehová. Mikor is mozdultak ki utoljára hármasban? Egy hónapja? Vagy kettő?

– Még Makotónak is feltűnt, hogy megváltoztál – fűzte még gyorsan hozzá Kjóko, japánról angolra váltva, hogy kizárja a barátját a társalgásból. – Neki pedig aztán végképp nincs fogalma a nőkről!

Makoto feszülten fülelve hallgatta Kjóko kiváló angolját, hogy valamit megértsen a mondanivalójából. Kjóko jót kuncogott az erőlködésén.

– Így van! – jelentett ki Makoto angolul, alázatosan, de mégis némi esetlenséggel a hangjában.

Szegény Makoto! Ott ült Kjóko mellett, mindketten az asztal túloldalán, szemben Flóval. Ismét a csirkecsonttal megrakott tányérra készült hamuzni, de Kjóko gyengéden rálegyintett a csuklójára. Makoto bólintott, s kinyúlt a hamutartóért, amit a barátnője feléje csúsztatott.

– Ugyan már, Flo-csan! – biztatta kedvesen Kjóko, ismét japánra váltva. – Nekünk elmondhatod!

Flo az ajkába harapott. Vetett egy pillantást a telefonjára – nem érkezett új üzenete.

Általában nyitott és őszinte volt, de még Kjóko és Makoto előtt is titokban tartotta a magánéletét. A legkevésbé sem érezte úgy, hogy képes lenne beszélni nekik Jukiról. Vajon meglepődnének, ha kiderülne, hogy nőkkel találkozgat? Vélhetően nem, hiszen mindabból, amit eddig tettek vagy mondtak, semmi sem utalt erre, mégis, Flo soha nem említette előttük a dolgot. Magánügyének tekintette. Ráadásul már olyan régóta ismerik egymást, hogy Flónak fogalma sem volt, egyáltalán hogyan vethetné fel a témát. Úgy tűnt, egy gigantikus falat emelt maga köré, egy áthatolhatatlan akadályt. Elborzasztónak hatott a lehetőség, hogy ledönti a falat, és beenged mögé valakit. Sokkal biztonságosabbnak – és megnyugtatóbbnak – érezte, ha elzárkózik. Ezért soha nem beszélt nekik Jukiról. Arról, hogyan találkoztak, hogyan költöztek össze, s főleg arról, hogy Juki azt tervezgeti, egy hónap múlva New Yorkba költözik, ahol egy könyvesboltban fog dolgozni, miközben angol nyelviskolába jár majd. Mindenekelőtt a Jukival való kapcsolata volt az, ami ezekben a napokban a legtöbb feszültséget okozta Flónak.

Szóval nem. Flo képtelen volt erről beszélni. Ehelyett azt tette, amit mindenki más is tett volna. Lehetőségként használta arra, hogy más félelmekről beszéljen, amelyeket az élete során megélt. Olyanokról, amelyek szintén nyomasztották, de könnyebb róluk mások előtt beszélni.

– Az van… – kezdett bele.

– Mi is van? – bólintott Makoto.

– Ne kéresd magad! – bátorította Kjóko, aki alig tudta leplezni mohó kíváncsiságát.

– Szóval az van, hogy bizonyos kételyek támadtak bennem mostanában.

– Miféle kételyek? – tört fel azonnal a kérdés Kjókóból.

Flo görnyedt háttal az asztalt bámulta, mert egyikük szemébe sem tudott volna belenézni.

– Eléggé melodramatikusnak fog hangzani… – Itt szünetet tartott. – De… egyszerűen nem tudom, mit kellene kezdenem az életemmel.

Kjóko és Makoto csendben ültek, várták a magyarázatot. Makoto elnyomta a cigarettáját, mire Flo így folytatta:

– Úgy értem… tudjátok, nem vagyok benne biztos, hogy továbbra is örömet okoz-e, amit most csinálok.

– Ó, Flo-csan! – Kjóko tökéletes arcán ráncocskák jelentek meg, jelezve, hogy erősen aggasztja barátnője állapota. – Az irodai munka gátolja a műfordítást? Mert ha így van, akkor tovább faraghatjuk az óráidat! Megtehetjük…

– Nem! Nem erről van szó.

– Hiányzik Portland? – kérdezte Makoto. – Vagy a családod?

– Hááát… – hebegte Flo a szavaiba gabalyodva. – Valóban hiányzik anya. Igen. Persze! És néha eszembe jut Portland. De nem ez zavar engem.

– Akkor micsoda? Ki vele! – Kjóko és Makoto egyszerre hajoltak előre. Flónak nem volt könnyű elhessegetnie az érzést, hogy éppen egy kihallgatás elszenvedője, de nem tudott haragudni rájuk. A barátai voltak, a barátok pedig erre valók, vagy nem? Törődnek egymással. Milyen nagy tapintatlanság volt tőle, hogy ilyen sokáig hanyagolta őket.

Flo feltűrte pulóvere ujját, s a csupasz karját az asztal szélére fektette:

– Ez csak… Nem is tudom biztosan, hogy okoz-e bármiféle örömet az olvasás.

Elhallgatott, mert ostobának érezte magát, miután kimondta ezeket a szavakat. Kjóko és Makoto zavart tekintettel figyelték, de ő mégis folytatta:

– Úgy értem, hogy mindig is úgy gondoltam, az irodalom és a fordítás a legfontosabb dolog az életemben. Nagyon keményen dolgoztam, hogy lefordítsam és kiadassam azt a könyvet…

– Az egy csodás könyv – vágott közbe Kjóko –, te pedig remek munkát végeztél. Elképesztően jó műfordító vagy. – Makoto gyengéden oldalba bökte a barátnőjét, mielőtt újabb cigarettára gyújtott volna.

– Bocs! – Kjóko vette a lapot. – Kérlek, folytasd!

– Nem történt semmi – felelte Flo. Soha nem volt jó abban, hogy kezelje Kjóko dicséreteit. Vagy tulajdonképpen bárki másét. Milyen üresen csengtek ezek a szavak! De ez persze megint olyasvalami volt, amit nem szabad elmondania. – Elégedett vagyok a munkámmal, amit elvégeztem. De most úgy érzem… igazából valamiféle ürességet érzek. Nem akarok hálátlannak tűnni, de… Olyan hisztis picsának érzem magam! Istenem, könyörülj rajtam! – Flo megrázta a fejét, majd belekortyolt a teájába. Micsoda szánalmas helyzetbe sodorta önmagát! Tartania kellett volna a száját ahelyett, hogy ostobaságokkal terheli őket.

– Nem ilyen szoktál lenni, Flo-csan – jegyezte meg Kjóko csendesen. – Egyáltalán nem. A probléma az probléma, mindegy, hogy kicsi vagy nagy.

– Szerintem értem, hogyan érzel – tette hozzá Makoto elgondolkodva.

Kjóko szúrós tekintettel meredt Makotóra.

– Ezt meg hogy érted?

Makoto tettetett haraggal a fogát szívta:

– Flo megvalósította az álmát.

– És mit tudsz te az ő álmairól? – kérdezte Kjóko kikerekedett szemmel.

– Hát nem pont az övéiről. De általánosságban tudok egyet s mást az álmokról. – Mélyet szívott a cigarettájából, majd egy újabb terjedelmes füstfelhőt küldött a szomszédos asztalnál ülő lányok felé, akik ezúttal elhessegették a füstöt az arcuk elől, miközben grimaszokat vágtak. Makoto zavartalanul folytatta, a saját kis világába merülve:

– Néha igenis veszélyes, ha valóra váltjuk az álmainkat.

– Mégis, ki a fenének képzeled magad? – gúnyolódott Kjóko. – Itt üldögélsz, cigizel, és mély értelmű filozófiai kijelentésekre ragadtatod magad. Úgy viselkedsz, mint valami hollywoodi filmcsillag. Ne szakíts félbe! Flo-csan éppen azon volt, hogy elmagyarázza, hogyan érez, te meg jössz a baromságaiddal az álmokról, mintha pontosan tudnád, miről beszél. Maradj csendben! És figyelj!

Makoto megrázta a fejét:

– De úgy gondolom, tudom, hogyan értette…

– Hagyd, hogy befejezze!

– Mi lenne, ha mindketten hagynátok, hogy befejezzem?!

Flo önkéntelenül is felnevetett tettetett civódásuk láttán. Pontosan tudta, hogy csak ugratják, mert a kedvében akarnak járni – akár egy manzájduó –, hogy felvidítsák és jobb kedvre derítsék. Előrehajolt, s megadóan magasba emelte a kezét:

– Kérlek, ne vitatkozzatok! Szóval… Úgy hiszem, Makotónak igaza van. Mert mihez is kezdesz, ha megvalósítottad a legnagyobb álmodat? Mi a következő lépés?

Makoto megint új cigarettára gyújtott, hátradőlt a székében, s elégedetten összefonta a karját:

– Arra gondoltam, hogy pontosan így értetted!

Gyors pillantást váltott Kjókóval, aki a fejét billegtette, s Makoto szavait utánozta, de ő ügyet sem vetett rá. Flóra nézett, és folytatta:

– Olyan ez, mint azoknál a fickóknál, akik beneveztek a Street Fighter II versenyekre.

– Micsoda? – képedt el Kjóko. Hangja ezúttal valóban ingerültnek tűnt. – Ezt meg hogy érted?

– Hadd fejezzem be! – szólt rá Makoto, most már valóban türelmét vesztve.

– Nálad minden a Street Fighter II körül forog – zsörtölődött Kjóko. – Mindent azzal a játékkal hozol összefüggésbe. Ha legalább jó lennél benne! De mindig elgyepállak.

– Áááá!

Flo ismét elnevette magát, ahogy Makoto és Kjóko próbáltak faarcot vágni.

– Azt próbálom elmagyarázni – fogott bele ismét Makoto –, hogy miután beteljesült egy álmod, egy másikat teremtesz magadnak… talán… – itt belezavarodott, és elhallgatott.

Kjóko felsóhajtott:

– Végig kellett hallgatnunk téged egészen eddig. Ne mondd, hogy hiába volt!

Makoto lehajtotta a fejét:

– Talán mélyenszántóbbnak és hasznosabbnak tűnt gondolatban, mint mielőtt kimondtam volna.

– Talán többet kellene figyelned, és kevesebbet beszélned! – évődött vele Kjóko. A közjáték egy kicsit felvidította Flót, akinek még volt mondanivalója.

– Egyre csak olvasom ezeket a könyveket, pedig egyáltalán nem lelkesítenek.

Kjóko bólintott, Flo pedig folytatta: – Meg kell találnom az igazi fordítanivalót. De úgy tűnik, sehogy sem kerül az utamba!

Makoto elnyomta a cigarettát, majd az orrán át kifújta a füstöt.

– Flo-csan, rá fogsz találni – jelentette ki Kjókóra pislantva közben. – Pont a kellő pillanatban kerül majd az utadba az igazi! Csak türelmesnek kell lenned!

Miután aznap este elvált Kjókótól és Makotótól a Sindzsuku pályaudvaron, Flo vonatra szállt. Elváláskor Kjóko gyengéden megfogta a karját, úgy búcsúztak el egymástól, eközben Makoto mosolyogva integetett, mielőtt a zsúfolt előcsarnokban ők is elindultak a vonatukhoz. Általában Flo igyekezett elkerülni a legutolsó éjjeli vonatot. Egyszer egy zsúfolt kocsiban szűkösködött, amikor valaki elhányta magát. Nem akart magának még egyszer ilyen élményt.

A vasúti kocsiban ülve Flo gépiesen újra megnézte a telefonját, de nem voltak új üzenetek. Végiggörgette a közösségi oldalakat, ám ott sem várták értesítések. Ehelyett fotók tömkelege zúdult elé olyan dolgokról, amelyek nem igazán érdekelték – emlékeztetve őt arra, hogy most nem nyaraláson van, hogy milyen régóta nem volt semmilyen menő étteremben, hogy nincs gyereke, hogy még csak nem is házas, s hogy miután a következő hónapban Juki elmegy, mennyire egyedül marad, hacsak nem megy vele. Legutóbbi posztja is több hónapos volt már. Valami megjegyzésféle egy kisebb lapban megjelent kritikához, amely az általa fordított könyvről szólt. Még ahhoz is erőtlennek érezte magát, hogy a saját munkáját népszerűsítse a közösségi oldalakon. Nem mintha olyan sok munkája lett volna mostanában.

Egy fordításról szóló tweetet kezdett írni a telefonján – egy ideje már folyamatosan bővítette a korábban megnyitott topikját a kedvenc japán szavairól:

木漏れ日 (komorebi) – a fák között átszűrődő napfény

De most már mindenki ismeri ezt a szót, nem? Sok blogban olvasta, amelyek olyan hangzatos címeket viseltek, mint A 10 leginkább lefordíthatatlan szó. Ironikus módon mind a tíz felsorolt szót azonnal le is fordították a bejegyzésben. Flo ezért kitörölte a komorebit, s egy másikkal próbálkozott:

諸行無常 (sogjó mudzsó) – minden tett mulandó

Megengedett magának egy kényszeredett mosolyt, mielőtt ezt a bejegyzést is törölte volna.

Miközben a vonat komótosan rótta az útját a Jamanote-vonalon, Flo az ablak előtt elsuhanó, az éjszakai égboltnak feszülő, égbe törő, szürkés üvegtornyokat és a rikító óriásplakátokat nézegette, amelyek Tokió központját uralták. A város olyan magától értetődőnek tűnt számára. Mióta van ez így? Az emberek odahaza, Oregonban nem hinnének a szemüknek, ha eléjük tárulna ez a látványt, amelynek ő mindennap részese. De Flo annyira megszokta Tokió látképét, hogy az már teljesen hétköznapinak tűnt számára. Egy kicsit unalmasnak is. Milyen elborzasztó gondolat! Tokió – unalmas! Már a hanami-fesztivál sem töltötte el izgalommal – de hisz épp erről beszélt a barátainak.

Beleunt volna Japánba? Nem kellene inkább New Yorkba költöznie Jukival?

A jövő hónap – Juki akkor fog elmenni. Inkább előbb, mint később. Flónak döntést kellett hoznia.

Körbenézett a vasúti kocsiban, keresett valamit, ami eltereli a figyelmét a fejében kavargó, gyötrő gondokról. Még az is jó ötletnek tűnk, hogy a munkájára gondol, bár az elmúlt hónapokban viszonylag kevés munkát osztottak rá. Amióta részmunkaidős vállalkozóként dolgozott a mostani munkahelyén, Flo megtehette, hogy lényegében maga ossza be az idejét. Közvetlen feletteseként Kjóko nagyon kedves és elnéző volt vele szemben a munkaidő és a felelősségi körök tekintetében. De furcsa módon, amikor Kjóko lecsökkentette az irodában töltendő munkaórái számát, Flónak egyszeriben hiányozni kezdett, hogy az irodai munkatársaival együtt dolgozzon. Az irodában mindenki nagyon segítőkésznek mutatkozott, amikor Flo bemerészkedett a műfordítás világába – kollégái boldognak tűntek, s kívánták, hogy sikeres legyen.

Még arra is gondjuk volt, hogy egy kis könyvbemutató ünnepséget tartsanak Flónak, miután megjelent az első fordítása – egy sci-fi-novellagyűjtemény egyik kedvenc szerzőjétől, Nisi Furunitól. Kjóko és Makoto szervezék a meglepetéspartit. Az egyik izakaja különtermét foglalták le, ahol korábban már megfordultak együtt. A könyvből is hoztak példányokat, hogy Flo aláírhassa azokat.

Még az elhunyt szerző két fia is megjelent, hogy gratuláljanak neki. Micsoda párost alkottak! Az idősebb fivér, Óhasi lila fejkendőt és ünnepi kimonót viselt, s nagy élvezettel dedikált a tömegből előbukkanó rajongóknak. Ő maga híres rakugoka volt, aki az alkoholizmussal és a hajléktalansággal megvívott győztes csatáját követően visszatért a Sindzsuku rakugoszínházainak színpadára. Egész este egyetlen csésze forró teát kortyolgatott. Öccse, Taró egy pohár sörrel járt-kelt. Megkérték Flót, olvasson fel a gyűjtemény egyik elbeszélésből, a Macskamásolatból egy rövid részletet – Flo felolvasta az angol fordítást, Óhasi pedig a japán eredetit. A férfi olvasott először, s Flót egészen elbűvölte Óhasi elképesztő történetmesélési tehetsége, ahogy képes volt teljesen elváltoztatni a hangját az egyes szereplőkre szabva, a komikus részek időzítése és a letisztult gesztusai, amelyekkel életre keltette az előadást. Miközben a báty felolvasott, Flo átpillantott Taróra, akinek könnyes volt a szeme. Az örömteli büszkeségnek ez a megnyilvánulása egészen megnyugtatta a végletekig feszült Flót.

Őt ugyanis legfőképp a minden más érzést elhomályosító szorongás kínozta. Mindenki előtt boldognak és bátornak mutatkozott, de mélyen legbelül valójában nyomorultul érezte magát. Önmagától volt rosszul. Korábban hetekig megszállottan posztolt mindenfelé, lelkesen küldve a meghívókat. És most, hogy ezek az emberek mind eljöttek, óriási nyomás nehezedett rá, hogy ne hagyja őket cserben, s az este megérje a felhajtást.

{1} Simon Márton fordítása.

{2} A japán kifejezések magyarázatát lásd a könyv végén.