Milbacher Róbert

Ködképek
az irodalom láthatárán

Fejezetek klasszikus irodalmunk
lelki életéből
– részlet –

© Milbacher Róbert, 2024

Előszó

A címet Kemény Zsigmond Ködképek a kedély láthatárán című, 1853-ban megjelent kisregényétől kölcsönöztem. Keménynél a „ködképek” kifejezés – amellett, hogy egyfajta korabeli vásári látványosságként szolgáló, gomolygó füstre vetített képeket is jelentett – rokonságban áll Francis Bacon 16–17. század fordulóján élt angol filozófus idolumfogalmával, amely ott nagyjából azokat a magatartásokat jelöli, amelyek gátolják a természet és az igazság megismerését. Kemény Zsigmond kisregénye olyan lelki, ideológiai rögeszméket mutat be, amelyek boldogtalanná teszik azokat is, akik megszállottjaivá válnak, és azokat is, akik e megszállottakkal kapcsolatba kerülnek. Ez a könyv olyan pszichohistóriai történeteket mesél el a 19. század magyar irodalmából, amelyek a kor szereplőinek lelki és/vagy filozófiai problémáit, kérdéseit tükrözik, és amelyek egyben nagy művek létrejöttét inspirálták. Szóval a könyv nem öncélú pletykákat mond el, legfeljebb bizonyos nyilvánosságot kapott mendemondák hátterét tárja föl, hogy világosabban lássuk, mit miért csináltak nagy íróink, akik persze maguk is esendő emberek voltak, csak éppen zsenijüknél fogva ezt az esendőséget képesek voltak művekre váltani.

Így az olvasó találkozhat Katona József kétségeivel és csalódottságával a Bánk bánnal kapcsolatban, és azzal is, hogy maga a mű a saját korában miért is nem volt népszerű. Olvashatnak Kölcsey tépelődő természetéről szintúgy, mint Vörösmarty Mihály erotikus vágyairól és keserű emberfelfogásáról. Az egyes szerzők viselt és nem mindig etikus dolgai mellett (lásd példának okáért Madách Imre meglehetősen zaklatott szerelmi életét) a kor általános kérdései is terítékre kerülnek az írói beavatástól az irodalmi (és tényleges) apakomplexuson át a kollektív gyászig és bűntudatig.

A könyv célja közelebb hozni az olvasóhoz a klasszikus szerzőket, és megmutatni, hogy a réginek, sőt kissé talán avíttasnak ható művek nagyon is képesek reflektálni a mai ember élethelyzeteire, létértelmezésére és az emberséggel kapcsolatos dilemmáira. Az igazán értékálló alkotás ugyanis saját korának határait áttörve is tud hatni. Nekünk, kései utódoknak az a dolgunk, hogy helyes kérdéseket tegyünk föl ezeknek a műveknek, és persze mindig merjük megkérdezni, amit nem értünk, mert akkor ez a már-már múltba vesző korszak is friss és nyugtalanító problémákat tár a figyelmes és érdeklődő olvasó elé.

Ebben a tekintetben a könyv a régiséggel kapcsolatos ama ködképek eloszlatására vállalkozik, amelyek eltakarják a szemünk elől klasszikus irodalmunk eddig láthatatlan értékeit.

Milbacher Róbert

1. Miért volt csalódott Katona József?

Alighanem a magyar irodalom legkeserűbb mondatát fogalmazta meg 1821-ben Katona József, amikor így írt: „De ha a madár látja, hogy hasztalan esik fütyürézése, élelméről gondolkozik – és elhallgat.”

Ez a mondat úgy rögzült a magyar irodalmi emlékezetben, mint a Bánk bán hideg fogadtatása miatt csalódott Katona sóhaja, ami után valóban nem is írt több drámát, és hátralévő napjait Kecskemét város al-, később főügyészeként a szürke hivatali ügyeknek szentelte. Persze mindez részben jogos, ám annyi pontosítást mindenképpen megérdemel a dolog, hogy Katona ezt a mondatot elsődlegesen nem magára vonatkoztatta. 1821-ben jelent meg a kor legrangosabb lapjában, a Tudományos Gyűjteményben híres tanulmánya a magyar drámaírás problémáiról Mi az oka, hogy Magyar Országban a’ Játékszíni Költő-mesterség lábra nem tud kapni? címmel. Ebben Katona hat okot sorol fel, amit a drámaírás akadályának vél, utolsóként említi a jutalmazás kérdését. Paradox módon nem a jutalom hiányát, hanem éppenséggel azt kifogásolja Katona, hogy mindenki ünnepeltetni szeretné magát, ha már akár csak két sort is leírt. Pedig ahogy ő fogalmaz: „Az író mutassa meg elsőbb: mit, és a haza meg fogja mutatni: miként jutalmaztasson.” Ennek folytatása a fent idézett és kiragadott sor, vagyis inkább azt sugallja, hogy akkor is kell drámát írni, ha közvetlenül nem jár érte hangos dicséret, ha pedig nincs dicséret, akkor alázattal el kell hallgatni.

Ugyanakkor Katonának magának is minden oka megvolt a csalódottságra. Persze nem tudjuk, hogy a tanulmány írása idején már tudatában volt-e (valószínűleg nem) az ebben az évben Trattner Károly által könyv formában kiadott Bánk bán totális bukásának. Trattnertől magától tudjuk, hogy 1821 végére, vagyis egy év alatt, csupán húsz példány fogyott a könyvből. A Bánk bánt nem mutatták be szerzője életében, csak 1833-ban volt Kassán az ősbemutató, tehát Katona halála után három évvel, és az irodalmi élet is hallgatott róla. Az az igazság, hogy senki nem vette észre az irodalom szereplői közül, és amennyiben mégis, nem nyilatkozott róla valami lelkesen.

Kazinczy Ferenc kiterjedt levelezésében egyetlen alkalommal említik a művet, márpedig ami ott nem került szóba, az nem létezett a korabeli irodalmi nyilvánosság előtt. Ez az egyetlen említés is jellemzően negatív értékítéletet tartalmaz. Pápay Sámuel egy Kazinczyhoz címzett levelében így ír:

…csupa kiváncsiságból, elolvasám Bánk bánt is, a’ Tudom. Gyűjteményben a’ Dramaturgiáról értekező Katonától, de boszszúsággal vetém el. A’ Censura ezt, úgy hallom, eltiltá, ’s ez jól esett, ámbár tudom, nem azért tiltatott el, a’ miért én boszszonkodám.

Szegény Katona hiába küldött egy dedikált példányt a kor drámaíró-fejedelmének, Kisfaludy Károlynak – ezzel az ajánlással: „Kisfaludy Kisfaludy Károly úrnak, szíves tisztelete és állandó barátsága jeléül a szerző m. p.” (manu propria, vagyis saját kezűleg) –, aki valószínűleg megbántódott Katona kéziratban terjedő, általa 1820 márciusában olvasott bírálata miatt, amelyet Kisfaludy Ilka című művéről írt. Ebben Katona kiáll a jellemekből fejlődő és nem a színszerűséget szolgáló párbeszédek mellett, ami szembemegy a kor túl patetikus, színpadias drámafelfogásával.
Állítólag maga Katona, aki el akart jegyezni egy mindmáig ismeretlen kecskeméti hölgyet, azt mondta testvéreinek, hogy Malakiás napján vagy megházasodik, vagy meghal. A lánykérés nem sikerült, és 1830. április 16-án halt meg a kecskeméti régi városháza előtt, egy nappal Malakiás napja után. A korban terjedt egy pletyka, amely Katona hirtelen szívmegállását az egyik elítéltjének átkával hozta összefüggésbe.
Többek között ez lehet a Bánk bánnal szembeni korabeli idegenkedés egyik oka, ugyanis a saját drámájában Katona ügyel arra, hogy csak olyan párbeszédek vagy monológok hangozzanak el, amelyek a szereplők jelleméből fakadnak, és nem a szerző hatásvadász szándékából.

Mondanom sem kell, hogy Kisfaludy nem méltatta semmiféle válaszra Katona következő szavait: „Ha hírt hall Bánk bánról… Barátom Uram irni ne terheltessen.”

A Bánk bán kudarca után a költő kétségkívül elhallgatott. A kortanúk szerint amúgy is befelé forduló, hallgatag férfi lehetett. Ismeretes, hogy nagy szerelme, a kor dívája, Déryné Széppataki Róza nem is sejtette, hogy szerelmes belé. Ugyanis érzelmei egyetlen tanúságát, egy szerelmes levelet K. J. monogrammal írta alá, viszont annak a társulatnak, amelyben a joghallgató Katona maga is játszott, vele együtt több K. J. monogramos tagja volt. Emlékezésében így ír Déryné:

Valószínűleg az egyetlen eredeti és hiteles portré Katonáról (pasztellkép)

Egyszer a színlaposztó kezembe ad egy levelkét titkon, hogy meg ne lássa senki. „Kitől?” „Nem szabad megmondani. Estére adja ide a feleletet” – s azzal elment. Én féltem felbontani, még sohase kaptam titkos levelet. Mégis szerettem volna tudni, kitől jön s mit foglal magában. Befutok hűséges főzőnénkhez: „Jaj Lizi, mit csináljak? Egy levelet kaptam, nem merem Tercsa mamának megmutatni.” „Hiszen mit fél – mondja – bontsa fel, olvassa el.” Felbontom, nézem az aláírást: K. J. van aláírva […]. Én gondolkodtam, tünődtem, ki lehet az a K. J. az ismerősök közül? Bizonyosan Kacskovics János. De soha a legkevésbbé se közeledett felém. Hát ki? Nem emlékszem ily nevű ismerősre. Katona Józsi? Oh, az még inkább nem, mert az mindig oly mogorva, oly visszatartó; aztán az hármat se szólt még velem. Aztán akármelyik a kettő közül, nekem eszembe sincs egyiknek is jeleket küldözgetni.

Szathmáry Papp Károly: Déryné Széppataki Róza, 1834. A művésznő mit sem sejtett abból, hogy Katona szerelmes belé

Katona József levele Széppataki Rózához

Holnap jókor haza kell utaznom. Én magát véghetetlen szeretettel szeretem s lelkemben hordom képét, mióta először színpadon megláttam játszani s ezen szende képet fogom titkon keblembe zárva, véglehelletemig hordani. Ha meghallgat s hajlandó hozzám, egy darabka rózsaszín szallagot, ha meg nem hallgat, egy darabka fekete szallagot zárjon a felelethez. E két szín fogja éltem irányát kormányozni. Ha rózsaszín lesz a jel, félév mulva visszatérek Pestre s akkor bővebben fogok nyilatkozni; ha fekete lesz, akkor szívem örökre gyászolni fog. – K. J.

Katona visszahúzódó, sőt mogorva természete önmarcangoló, tépelődő lelki alkatra enged következtetni. Nem véletlen, hogy a Bánk bán körüli hallgatás, az újszerűségétől való idegenkedés bizony mélyen elkeseríthette az írót. Talán ez az örök alkotói tépelődés íratja le vele az 1821-es kötet Előszavában, hogy az első kidolgozást gyengének, a jelenlegit jobbnak, de korántsem tökéletesnek ítéli:

Ötödik éve, hogy készítettem e’ darabot, mikor az Erdélyi Múzeumban a’ Kolosvári leendő Játék-színtől Felszóllitás hirdettetett. Nem volt e’ pénz? vagy – a’ mit szégyen volna hinni – nem találtatott valamire való munka, és igy a’ neszt csak az idővel akarták meghalatni? de valójában a’ hire elis némult, vagy legalább én nem tudok rólla. Részemről elegendő hálát nem adhatok, hogy így esett; mert megvallom, hogy gyengét írtam: mindazonáltal ezzel nem azt czélozom, hogy most egy Fénikszet mutatok elé – nem, hanem csak jobbat.

Irodalom

Bíró Ferenc: Katona József, Budapest, Balassi, 2002.

Katona-emlékek, Napkelet, 8. évf. 4. sz. (1930. április 1.)

Orosz László: Katona József személyisége, in Színháztudományi Szemle 29. – 200 éve született Katona József (Az 1991. november 9-i kecskeméti emlékülés előadásai), szerk. Kerényi Ferenc, Budapest, 1992.

11. Egy különös Bábel-allegóriáról

Vörösmarty Mihály 1845-ös Gondolatok a könyvtárban című nagy filozófiai versében felidézi a Bibliában szereplő Bábel-torony történetét. Bábel tornyáról Mózes első könyvének 11. fejezetében olvashatunk:

Mind az egész földnek pedig egy nyelve és egyféle beszéde vala. És lőn mikor kelet felől elindultak vala, Sineár földén egy síkságot találának és ott letelepedének. És mondának egymásnak: Jertek, vessünk téglát és égessük ki jól; és lőn nékik a tégla kő gyanánt, a szurok pedig ragasztó gyanánt. És mondának: Jertek, építsünk magunknak várost és tornyot, melynek teteje az eget érje, és szerezzünk magunknak nevet, hogy el ne széledjünk az egész földnek színén. Az Úr pedig leszálla, hogy lássa a várost és a tornyot, melyet építenek vala az emberek fiai. És monda az Úr: Ímé e nép egy, s az egésznek egy a nyelve, és munkájának ez a kezdete; és bizony semmi sem gátolja, hogy véghez ne vigyenek mindent, amit elgondolnak magukban. Nosza szálljunk alá, és zavarjuk ott össze nyelvöket, hogy meg ne értsék egymás beszédét. És elszéleszté őket onnan az Úr az egész földnek színére; és megszűnének építeni a várost. Ezért nevezék annak nevét Bábelnek; mert ott zavará össze az Úr az egész föld nyelvét, és onnan széleszté el őket az Úr az egész földnek színére.

Kézai Simon mester Magyar krónikája
(részlet)

Jáfet magvából eredt Menróth óriás, Thana fia, minden atyafiaival a mult veszedelemre gondolva tornyot kezde építeni, hogy ha az özönviz ismét találna jönni, a toronyba menekűlve a bosszúló itéletet elkerűlhessék. Azonban az isteni titkos akarat végzése, mellynek emberi értelem ellent nem bír állni, úgy megváltoztatta és összezavarta nyelvöket, hogy miután rokon rokonát nem érthette, végre különböző tájakra széledének. Az említett toronyban, mint Josephus mondja, a legtisztább aranyból istenek templomait, drága kövekkel kirakott palotákat, arany oszlopokat s szinezett kövekkel különbnél különben kirakott utczákat csinálának. És azon torony négy szögre emelkedett; széle egyik szegletétől a másikig tizenötezer lépés, hossza ugyanannyi volt, magassága még nem volt bevégezve, hanem szándékuk szerént a hold köréig, mellyet az özönvíz fel nem ért, fel kellett volna emelve lennie. Alapjának vastagsága háromszáz lépés volt, emelkedtével azonban lassanként keskenyedett, hogy aljának vastagsága a rá nyomúló terhet megbírja. Vala pedig helyezve Nubia és Égyiptom közzé, s maradványait Memphisből Alexandriába menve maig is láthatni.

[…] vissza kell térnünk Menróth óriásra, ki a nyelvek megkezdődött összezavarodása után Eviláth földére méne, mellyet ez időben Persia tartományának neveznek, és ott nejétől Eneth-től két fiat nemze, Hunort tudniillik és Mogort, kiktől a húnok vagy magyarok származtak. De mivel Menróth óriásnak Enethen kívül, mint tudjuk, több neje is volt, kiktől Hunoron és Mogoron kívül több fiakat és leányokat is nemzett; ezen fiai és maradékaik Persia tartományát lakják, termetre és színre hasonlítnak a húnokhoz, csak hogy kissé különböznek a beszédben…

(Szabó Károly fordítása)

A Bábel-képzetet általában az emberi nagyravágyás és az érte járó büntetés példázataként használja a kereszténység, és nyomában az európai irodalom, vagyis általában a gőg szimbólumát szokás az égig érő toronyban látni. Isten nem nézi jó szemmel, hogy az emberek összefogva, az égi szféráig emelkedhetnek, mert akkor semmi sem gátolja meg őket abban, hogy hasonlatossá váljanak Istenhez, vagyis megistenüljenek, ezért összezavarja addig egységes, nyilván a Paradicsomból származó nyelvüket, hogy ne értsék egymást, így tervüket se tudják végrehajtani. Nem véletlen, hogy általánosságban a különféle emberi nyelvek létrejöttének zsidó-keresztény mítoszaként is szokás számontartani a bábeli átkot, amelyet az Újszövetségben leírt pünkösdi nyelvadomány von vissza, hiszen a szeretet nyelvét beszélők már értik egymást a Szentlélek közvetítő kegyelmének köszönhetően.

Vörösmarty 1845-ös versében így szerepel:

Rakjuk le, hangyaszorgalommal, amit
Agyunk az ihlett órákban teremt.
S ha összehordtunk minden kis követ,
Építsük egy újabb kor Bábelét,
Míg oly magas lesz, mint a csillagok.
S ha majd benéztünk a menny ajtaján,
Kihallhatók az angyalok zenéjét,
És földi vérünk minden csepjei
Magas gyönyörnek lángjától hevültek,
Menjünk szét mint a régi nemzetek,
És kezdjünk újra tűrni és tanulni.

Elsőre a legfeltűnőbb Vörösmarty Bábel-allegóriájában, hogy nem valamiféle hübriszként, vagyis vétségként, megátalkodott nagyravágyásként értelmezi a torony építését, hanem az emberi tudás monumentumaként, emlékműveként, amely az ember méltóságának legmagasabb rendű kifejeződése. Második pillantásra az is feltűnhet, hogy ez a Bábel-torony, szemben a bibliaival, felépül, vagyis sikerül befejezniük az embereknek, és egészen a csillagokig, sőt a mennyország ajtajáig ér. Vörösmarty tehát radikálisan átírja a bibliai helyet, és ezzel megváltoztatja a Bábel-torony szimbolikus jelentését is, ugyanis nála már nem a bűnös gőg, hanem az emberi tudás méltóságának szimbólumává magasztosul.
Vörösmarty Előszó című művének két kéziratos változata maradt fönn. Az egyik egy tisztázat, amely a ma ismert szöveget tartalmazza, a másik egy nyilván első változat, amelyből például hiányzik az apokalipszist leíró rész. Fontos különbség, hogy a költő a végső változatból kihúzta a kereszténységre szorosabban utaló képzeteket. Mivel a vers Vörösmarty életében nem jelent meg, nem tudjuk, hogy miért tisztázta le, hova szánta, és miért Előszó a címe.
(A néhány évvel később írt Előszó első változatában ez így szerepel: „Tetőzetet nyert a nagy épület.” Itt Vörösmarty arra használja a képzetet, hogy az új világ, új Magyarország megvalósítását szimbolizálja vele, bár a végső változatból kihagyta, mert el akarta kerülni, hogy a kortársak isteni büntetést lássanak a szabadságharc bukásában az eredeti biblia jelentés értelmében.) Meglepő lehet, hogy az Isten nem bünteti meg az embert, legalábbis nincs róla szó a szövegben, holott a bibliai történetben ez eléggé hangsúlyos, és az eredeti történethez képest hagyja, hogy a csillagokig emelkedjen az épület. Persze az is igaz, hogy az ember is önkorlátozó magatartást tanúsít, ugyanis nem lépi át a mennyország küszöbét, hanem megáll az ajtaja előtt, majd önként lemegy a földre, és újrakezdi a tűrést, tanulást, szenvedést.

A romantika nyelvére lefordítva mindezt: az ember nem akar megistenülni, holott megtehetné.

Vörösmarty humanista emberfelfogásának ez az allegória a legizgalmasabb kifejeződése. Ugyanis ezzel azt állítja, hogy az ember természetéből adódóan képes arra, hogy az isteni szféráig feljusson, amelyhez az agyát, a tudását használja eszközként. Sőt képes arra is, hogy felfogja és élvezze az angyalok zenéjét, ami rá elemi, zsigeri hatást gyakorol, ami viszont már nem a racionalitás köréhez tartozik. Ugyanakkor arra az önkorlátozó gesztusra is képes, hogy ne lépje át azt a határt, ami az emberi és angyali/isteni létforma között húzódik. Ugyanis, ha átlépné, megszűnne ember lenni, vagyis elveszítené specifikus létmódját, ami a teremtésben kitüntetett státussal ruházza fel. Viszont – a vers logikájából adódóan – akkor sem volna méltó az ember nevezetre, ha nem próbálna meg feljutni a csillagokig, vagyis nem aknázná ki az emberségéből adódó megismerési lehetőségeket.

Id. Pieter Bruegel: Bábel tornya, 1562. A Biblia szerint Nimród király (a bal sarokban) kezdte el építeni a tornyot arra az esetre, ha újabb özönvíz pusztítana. Nimród Noé harmadik fiának, Jáfetnek a fia volt; Kézai Simon mester Magyar krónikájában a magyarok és a hunok közös őseként, Menróth néven tartja számon, vagyis ezek szerint végső soron a bábeli torony, s vele a nyelvek összezavarásának átka is magyar produktum.

Vörösmarty romantikus humanizmusa fejeződik ki tehát ebben a versben, és konkrétabban ebben a Bábel-allegóriában. Azt állítja – valószínűleg Immanuel Kant nyomán –, hogy az emberi létforma méltósága abban áll, hogy törekszik az isteni (transzcendens) megismerésére, megtapasztalására, de megmarad embernek, hiszen a teremtésnek ebben a köztes állapotban van rá szüksége.

Vörösmarty itt egyesíti a felvilágosodás racionális tudásvágyát és a romantika transzcendensre törő miszticizmusát, ami szerinte együtt adja ki az emberi létezés lényegét és specifikusságát.

Végső soron maga a vers a „ment-e a könyvek által a világ elébb” kérdésre azzal felel, hogy ugyan nem mindig látszik, de a humanitás alapvető kényszere és feladata a világ megismerése, az önfejlesztés, különben nem vagyunk méltók az istenarcúságra. Akkor csupán a posvány iszapban dagonyázó állatok maradunk.

21. A nemzethalál rémei

A 18–19. századi gondolkodók, politikusok, írók egyik legalapvetőbb félelme az így vagy úgy, de mindenképpen bekövetkező nemzethalál réme volt. Ennek a kollektív pusztulásnak persze voltak előzményei a régiségben, és alapvetően valamiféle apokaliptikus várakozáshoz kapcsolódtak. A tatárdúlás óta minden külső támadást, idegen hódítást Isten büntetéseként éltek meg, amelyet a magyarok bűnei miatt mért az Úr a közösségre. Ennek legközvetlenebb formája a török hódoltság volt, amelyet a reformáltak a katolikus „pogányság” bűnével, míg a katolikusok a reformáció „eretnekségével” magyaráztak. Természetesen mindkét felekezet a bűnök elburjánzásának tudta be az Isten jogos, a nemzetet sújtó büntetését: ahogyan a nyugati világ számára a hun Attila volt Isten ostora a kora középkorban, úgy most a török vált az Úr fenyítő, fegyelmező eszközévé a bűnös magyarok számára.

A 18–19. századra ez megváltozott: a nemzeti közösség vélhető bukásának magyarázatában már nem közvetlenül Isten büntetését keresték, ugyanakkor a közösséget alkotó egyének erkölcsi romlása ilyen vagy olyan formában fontos tényező maradt. A legkézenfekvőbb modell természetesen a Római Birodalom bukása volt, amit a „köztársasági erkölcsök” elkorcsosulásával kapcsoltak össze. Először Montesquieu foglalkozott 1734-ben kiadott, Elmélkedések a rómaiak nagyságának és hanyatlásának okairól című munkájában a Római Birodalom bukásának okaival, majd a nyomában Edward Gibbon fogalmazta meg 1774 és 1788 között megjelent, A Római Birodalom hanyatlásának és bukásának története című monumentális művében az erkölcsi romlásnak és a katonai erények elpuhulásának birodalomsorvasztó tételét. A luxus a katonai, spártai erények elvesztéséhez vezetett, ami viszont a nemzet elpuhulását és elkorcsosulását eredményezte, amely észrevétlenül belülről rothasztja a közösséget. Ezt fogalmazza meg előbb Baróti Szabó Dávid híres diófahasonlatában, amelyet Berzsenyi A magyarokhoz című ódájában („Romlásnak indult hajdan erős magyar!”) kicsit később tölgyfával helyettesít be:

Montesquieu (1689–1755) nemcsak a hatalmi ágak (törvényhozó, végrehajtó, bíráskodó) szétválasztásának elmélete miatt fontos filozófusa a felvilágosodásnak, hanem a mindenkori birodalmak hanyatlásának modellezését is az ő Róma-történeti művéből tanulta a modern Európa. Jean François Garneray portréja, 1793–1795

Most lassu méreg, lassu halál emészt.
Nézd: a kevély tölgy, mellyet az éjszaki
Szélvész le nem dönt, benne termő
Férgek erős gyökerit megőrlik,

S egy gyenge széltől földre teríttetik!
Így minden ország támasza, talpköve
A tiszta erkölcs, melly ha megvész:
Róma ledűl, s rabigába görbed.

Baróti Szabó Dávid: Egy ledőlt diófához

Mely magass égnek szegezett fejeddel
Mint király, állasz vele társaid közt,
Tégedet látlak, gyönyörű diófa,
Földre terítve?

Elszakad testes derekad tövétől;
Csak kicsiny kéreg maradott kötésűl
Ágaid csüggnek, levelid kivesznek,
Nedvek elhagyván.

Sorvadó kebled csecsemős gyümölcsit
Hasztalan szülvén, elereszti; hullnak
Ők, s nem is tudván rövid életekről,
Rendre kihalnak.

Annyi szélvészen diadalt-nyerett fa!
Nemtelen porban hever a nemes dísz?
Ezt leendőnek lehetett-e vajjon
Vélni felőled?

Senkinek kárán nem örűlt, sokaknak
Hűvös árnyékkal feles hasznot hajtó,
S kedvek’ étkeddel kereső kegyes fa!
Mondsza, ki bántott?

Ah, minek kérdem! – szemeimbe tűnnek
Gyilkosid. Nem vólt kül erőszak; ott benn,
Önmagadban volt megölő mirígyed
S titkos elejtőd.

Ím egész bélig gyökered kirágták
A gonosz férgek, s az elett odóba
Hangyabolyt híttak!
Mi nyüzsögve járnak
Most is alattad!

Átkozott vendég! viperák szülötti!
Ah, szerencsétlen fa!
– Hazánk, szelíd
Szűz virágjában tehetős karoddal
Tartsd meg örökké.

1791

A nemzethalál első modellje az erkölcsi romlás. Ennek változata lesz a félelem a kulturális lemaradástól, amelynek mind gazdasági, mind katonai téren látták a kortársak súlyos következményeit. A felvilágosodás programjai éppen a kulturális, civilizációs lemaradástól féltették a hazát és nemzetet. Erre tett rá egy lapáttal Herder német költő és filozófus híres nyelvhalál-jóslata, amely a kor szereplőit dermesztő rettegéssel töltötte el. Eszmék az emberiség történetének filozófiájáról című nagy művének 1791-ben megjelent IV. kötetében így ír: a magyarok „[m]ost szlávok, németek, vlachok és más népek közt az ország lakosainak kisebbik részét alkotják, és évszázadok múltán talán a nyelvüket is alig lehet majd megtalálni.” Ez a hírhedett „herderi jóslat” aztán nemcsak rettegéssel, hanem tettvággyal töltötte el a magyar kulturális és tudományos életet. Részben innen eredeztethető a magyar nyelv pallérozásának, védelmének máig ható programja. A rokontalannak érzett nyelv nem veszhet el a szláv és a germán nyelvek tengerében. Ráadásul a tudományos, kulturális fejlődésről való lemaradásból származó szorongás is a nyelv fejlesztésének, művelésének programját erősítette.

Johann Gottfried von Herder (1744–1803) egyetlen mondata évtizedekig jeges rémületben tartotta a magyar értelmiséget. Gerhard von Kügelgen festménye, 1809

A nyelvhaláltól való félelem előbb-utóbb konkrét etnikai rettegésbe csapott át, hiszen a magyarság saját királyságán belül is kisebbségben volt a szláv és egyéb etnikumokhoz képest. Az ebből fakadó nemzetvesztés félelmét fogalmazta meg 1843-ban Wesselényi Miklós a Szózat a magyar és a szláv nemzetiség ügyében című röpiratában. Ráadásul a Habsburg-politika mindent megtett a magyar alkotmányosság korlátozása érdekében, ám hála a különféle szabadságmozgalmaknak, mint amilyen a Bocskai- és a Thököly-felkelés vagy a Rákóczi-féle szabadságharc, igazából 1849-ig soha nem sikerült végrehajtania.

A nemzethalál mint konkrét fizikai apokalipszis is megképződött tehát a kortársak rémálmaiban, amely egyrészt a magyarság pusztulásának látomásában jelent meg – elég, ha csak Vörösmarty „nagyszerű [értsd: nagyszabású] halál” képzetére utalunk –, vagy a haza, hon területének elveszítésében öltött testet. Ennek sajátos kombinációja volt, hogy idegen faj vagy idegen nyelvű nép fogja lakni a Kárpát-medencét részben a magyarság restsége miatt, ahogyan azt Kölcsey vizionálta 1838-as keserű versében, a Zrínyi második énekében:

De szánjad, ó sors, szenvedő hazámat!
Te rendelél áldást neki:
S a vad csoport, mely rá dühödve támad,
Kiket nevelt, öngyermeki.
Taposd el a fajt, rút szennyét nememnek;
S míg hamvokon majd átok űl,
Ah tartsd meg őt, a hűv anyát, teremnek
Tán jobb fiak, s védvén állják körűl.

Törvényem él. Hazád őrcsillagzatja
Szülötti bűnein leszáll;
Szelíd sugárit többé nem nyugtatja
Az ősz apák sírhalminál.
És más hon áll a négy folyam partjára,
Más szózat és más keblü nép;
S szebb arcot ölt e föld kies határa,
Hogy kedvre gyúl, ki bájkörébe lép.

Mindezen félelmek a reformkor nemzetépítő és modernizációs politikájának motorját képezték, éppen ezek elkerülése volt a célja a kor szereplőinek. Így aztán kiheverhetetlen sokkot okozott az 1848–49-es szabadságharc bukása, amikor tulajdonképpen minden rémálom egyszeriben valósággá vált.
Különösen Széchenyi Kossuthtal vitatkozó írásaiban (mint amilyen a reformereket megosztó, sokat vitatott 1841-es Kelet népe) fogalmazódik meg a szabadságharc leverése után valósággá vált képzet: a tetszhalálból életre keltett, majd önmagát az őrületig felizgató és ennek hatására önmagát őrjöngve elpusztító nemzet.
Az országot megfosztották alkotmányos önrendelkezésétől, és betagozták a Habsburg Birodalomba. Elvesztette az integritását is: tíz közigazgatási kerületre osztották fel, és a nemzet elvesztette a magyar nyelv primátusát és hivatalos használatának lehetőségét.

Nem véletlen, hogy a nemzeti katasztrófák ikonikus sorába, amely az 1242-es muhi csatával kezdődött, az 1526-os mohácsi csatával folytatódott, az 1849-es világosi fegyverletétel is bekerült. Később ide csatlakozik a trianoni békediktátum és az 1956-os forradalom leverése is.

E szimbolikus sorba némileg ironikus módon, de beleilleszthető az 1954-es berni labdarúgó vébédöntő elvesztése, vagy a mexikói vébén a szovjetektől elszenvedett 6–0-s vereség is – hiszen nem nehéz megérteni, hogy ennyi félelem és ténylegesen bekövetkező kollektív csapás után, miért annyira ritka a magyar nemzeti tudatban a pozitív események ünnepivé emelése, mint amilyen példának okáért a londoni 6:3 volt.

Irodalom

Bíró Ferenc: A nemzethalál árnya a XVIII. századvég és a XIX. századelő magyar irodalmában, Pécs, Pannónia Könyvek, 2012.

Dümmerth Dezső: Herder jóslata és forrásai, Filológiai Közlöny, 1963/1–2.

Hites Sándor: Kazinczy és a nyelvhalál, Kisebbségkutatás, 2009/3.

31. Mitől féltette Szendrey Júlia a húgát?

Szendrey Júlia Fiatal leánykának című verse 1857. november 1-jén jelent meg a Napkelet 43. számában. A vers tágabb értelemben a parainesis, vagy intelmek hagyományába tartozik, amikor is egy idősebb, tapasztaltabb ember megosztja tapasztalatait egy ifjabbal, fölkészítve a rá váró élet nehézségeire. Ennek alfaja a 19. században divatos, általában a házasság előtt álló férfiaknak (és lányoknak) szóló tanács (legismertebb Vörösmarty A merengőhöz című verse), amely hol nagyon is komoly életbölcsességeket, hol tréfás-trágár elemeket tartalmazott.

Jelen esetben egy idősebb nő egy fiatalabb, nyilván valamifajta életkori váltás előtt álló lánynak ad életbölcseleti tanácsokat. Júlia ezt a verset húgának, a nála tíz évvel fiatalabb, 1838-ban született Szendrey Marinak írta.

A Szendrey családban a szabadságharc után több tragédia is történt: 1850-ben meghalt a lányok anyja és ráadásul Gyula nevű testvérük is, ha nem lett volna elég Petőfi halála. A tizenkét évesen félárván maradt Szendrey Mari nem véletlenül nevezi Júliát leveleiben „drága mamácskámnak” vagy „anyácskámnak”, akivel persze minden lelki baját megosztotta. Szendrey Mari a vers születése idején tizenkilenc éves volt, és annyit tudunk érzelmi életéről, hogy szerelmes lehetett, mégpedig későbbi férjébe, a kritikus és író Gyulai Pálba. Az esküvőt ugyan csak 1858 júliusában tartották, de a vers apropóját a kibontakozó szerelmi kapcsolat kínálhatta.

Szendrey Ignác kisebbik lányával ekkoriban Pesten lakott, mégpedig az Al-Dunasor 9. számú Storr-házban. Mari gyakori vendége volt Júliának, aki Horvát Árpád feleségeként annak házában élt. Mari itt ismerte meg Gyulai Pált, aki aztán már 1857 tavaszától a Storr-házban is gyakori vendége volt Szendreyéknek. A dolog pikantériáját az adja, hogy Mariba először Petőfi öccse, Petrovics István volt szerelmes, aki éppen ekkoriban töltötte lázadás gyanúja miatt rá mért büntetését (sáncmunkára, majd katonai kényszerszolgálatra ítélték). Júlia maga írta meg neki, hogy bizony Mari mást választott, nem őt. (A másik pikáns elem, hogy a pletykák szerint Gyulai Pál is nagyon meg volt sértődve, amikor 1850-ben Júlia férjhez ment, talán nem utolsósorban azért, mert egy kicsit maga is szerelmes volt a szép özvegybe.) A vers születésének apropóját az adhatta, hogy Mari ekkoriban vallhatta be „mamácskájának”, vagyis Júliának, hogy mit is érez Gyulai iránt.

Szendrey Mari (1838–1866) nagyon fiatalon, kolerában vesztette életét. Hirsch Nelli rajza Gyulai Pál költeményeinek díszkiadásából

Ha most közelebbről szemügyre vesszük a verset, egészen meghökkentő megfigyeléseket tehetünk. Ugyanis várakozásunkkal szemben nem arról van szó, hogy a beszélő felkészítené az ifjú lányt a szerelemre, a beteljesülés boldogságára, hanem egyenesen félti őt annak következményeitől:

Érd be a bimbóval,
Ne vágyd virágzását,
Közel hervadása a kinyilt virágnak,
S fáj látni hullását.

Fiatal leánynak

Ne óhajtsd a nyarat,
Örülj tavaszodnak,
Mert a nyári naptól az élet virági
Oly hamar elnyilnak.

Érd be a bimbóval,
Ne vágyd virágzását,
Közel hervadása a kinyilt virágnak,
S fáj látni hullását.

Zárt bimbó még kebled,
Csupa vágy, reménység,
Mivé változtatja majd a teljesülés,
Nem is sejtheted még,

Legédesebb vágyad’
Ne izlelje ajkad,
Mennyi keserűség van vegyitve hozzá,
Hogy soha ne tudjad.

Maradj a reménynél,
Nincs nagyobb boldogság,
Az egész életnek gyönyörei közt ily
Élvet egyik sem ád.

Hogyha én szivemhez
Ily közel nem állnál,
Mondanám: szakaszszon bimbóban a halál,
Hogy ne virágozzál.

Magaddal vihetnéd
Igy álomképeid,
A földnek szenyjétől még be nem piszkolva
Kebled szentségeit.

Igy csak azt kívánom,
Hogy adjon az élet
Olyan boldogságot és annyi örömet,
Mint én tőlem elvett!

1857

A vers metaforikája elég nyilvánvalóvá teszi, hogy elsősorban a szerelem testi, és nem lelki aspektusaitól próbálja óvni a fiatal lányt Júlia:

Legédesebb vágyad’
Ne izlelje ajkad,
Mennyi keserűség van vegyitve hozzá,
Hogy soha ne tudjad.

És ha mindez nem volna eléggé hátborzongatóan fura, Júlia még testvére halálát is kívánatosabbnak tartja, mint ártatlanságának elvesztését:

Hogyha én szivemhez
Ily közel nem állnál,
Mondanám: szakaszszon bimbóban a halál,
Hogy ne virágozzál.

Szendrey Júlia halála után Gyulai Pál városszerte terjeszteni kezdte, hogy a Júlia naplóját, leveleit és egyéb írásait tartalmazó ládikát beletették a koporsójába, és eltemették vele együtt. Körülbelül ötven évig abban a hiszemben volt a magyar irodalmi közvélemény, hogy ez így igaz, csakhogy amikor 1908-ban egy sírba temették Petőfi Zoltánt, valamint Petőfi apját és anyját Júliával, felnyitották Júlia sírját, és nem találták benne a híres levelesládikát. Senki nem tudta, hová lett, pedig arról mindenkinek volt valamiféle sejtelme, hogy Júlia naplót vezetett egészen a haláláig. 1924-ben Mikes Lajos egy véletlen folytán hozzájutott egy ládikához, amelyben nagy meglepetésére addig nem ismert Arany- és Petőfi-kéziratok mellett rábukkant Júlia teljes naplójára, leveleire, az apjának, Szendrey Ignácnak írott utolsó levelére, amelyet a halálos ágyán fogalmazott és még saját kezűleg írt le, valamint a második férjének címzett, valószínűleg Tóth Józsefnek lediktált – mert már ő maga gyenge volt az íráshoz – üzenetére.
Miféle keserű tapasztalatok mondatnak ilyesféléket az idősebb nőtestvérrel?

Mert akárhogyan is nézzük, mégiscsak azt kívánja, hogy inkább legyen halott, mint veszítse el a szüzességét, ha nagyon le akarom egyszerűsíteni a metaforát. Nyilván annak a Júlia lelkét mérgező boldogtalanságának fényében nyeri el értelmét a beteljesülés (bimbóból virággá nyílás) keserűségének tudata, amelyről ekkor még talán senki, sem apja, sem húga nem tudhatott semmit.

Csupán Júlia halála (1868) után ötvenhat évvel került nyilvánosságra halálos ágyán írt (illetve diktált) vallomása, amelyben férjét, Horvát Árpádot szexuális erőszakkal, abúzussal vádolta. Júlia a házasságán belül ki volt téve perverz férje szexuális értelmű erőszaktevésének, aki köztudottan örömlányokhoz járt, Júliának korabeli pornográf fotógyűjteményét mutogatta, folyton megalázta, kinevette írói ambíciói miatt és így tovább. E testi és lelki szenvedések elől már csak betegen tudott, felvállalva a kortársak újbóli megvetését, másik házba költözve elmenekülni. A vers tehát inkább egy megalázott, szexuálisan kizsákmányolt asszony segélykiáltása, mint tanácsadás; egyfajta alig kódolt üzenet saját boldogtalanságáról, amelyről nyíltan nem beszélhetett.

Gyulai Pál a legenda szerint maga is szerelmes volt Júliába, de aztán a húgát vette feleségül és élt vele rövid, de boldog házasságban. Metszet, Vasárnapi Ujság

Az egész történet perverz csattanóját az adja, hogy Szendrey Mari és Gyulai Pál egyik esküvői tanúja az akkor még minden gyanú fölött álló sógor, Horvát Árpád volt. Nem tudjuk, hogy Szendrey Mari valaha is megtudta-e az igazságot nővére boldogtalan házaséletéről, mert két évvel korábban halt meg, így nem értesülhetett férjétől, Gyulai Páltól sem annak a bizonyos vallomásnak a tartalmáról, amelyet Júlia utolsó szerelme és ápolója, Tóth József olvasott fel Júlia halála után a megvádolt Horvát Árpád és Gyulai Pál előtt.

A képek lelőhelye

ELTE Egyetemi Könyvtár és Levéltár 10

Gercsák Gábor 32

Katona József Könyvtár, Kecskemét 1

Kunsthistorisches Museum, Bécs 19

Magyar Nemzeti Múzeum 18, 25, 43

Magyar Tudományos Akadémia Könyvtár és Információs Központ 21

Országos Széchényi Könyvtár 5, 6, 7, 8, 13, 41, 42, 52, 59, 60, 61, 62, 71

Petőfi Irodalmi Múzeum 26, 28, 29, 33, 35, 55, 58, 76

Rijskmuseum, Amszterdam 15, 17

Zempléni Múzeum, Szerencs 63

Tartalom

Előszó

1. Miért volt csalódott Katona József?

2. A Bánk bán és a „nemzeti rút gyűlölet”

3. A rajongás a Bánk bánban

4. Miért optimista mégis Kölcsey Hymnusa?

5. Cinikus volt-e Kölcsey?

6. A magyarság egy különös eredettörténetéről

7. Három kukkolás története

8. Vörösmarty erotikus fantáziájáról

9. A vágy művészete

10. Hogyan őrülhet meg a sár?

11. Egy különös Bábel-allegóriáról

12. Mitől reszket Isten sírja?

13. A Prométheusz-szindróma

14. Az íróvá avatás rítusai

15. Petőfit megverik

16. Petőfi és a nekromantika

17. Petőfi lánykérései

18. Mézeshetek Koltón

19. Mennyire volt vallásos Petőfi?

20. Mennyire volt toleráns Petőfi?

21. A nemzethalál rémei

22. A kollektív gyász

23. Bűnbakképzés

24. Az önvád

25. Toldi Miklós nyála

26. Volt-e Aranynak imposztor-szindrómája?

27. A gyászoló Arany

28. Arany László és az apakomplexus

29. Szendrey Júlia és az önismeret

30. Miért ment férjhez újra Szendrey Júlia?

31. Mitől féltette Szendrey Júlia a húgát?

32. Petőfi Zoltán nehéz öröksége

33. Erős nők között

34. Madách Imre utolsó, kissé fura szerelmi viszonya

35. Miért volt haragban Gyulai Pál és Jókai Mór?

36. Miért volt féltékeny Laborfalvi Róza?

37. Mikszáth Jókai-komplexusáról

38. Három harapás története

39. Különös házasságok

40. Egy megerőszakolási kísérlet története

+1. Találkozhatott-e Arany János Karl Marxszal?

A képek lelőhelye

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 486 5

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL