AMTAK E-könyvek

EÖTVÖS JÓZSEF

A KARTHAUSI

AMTAK Bt, 2022

Felelős szerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadja az AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

www.amtak.hu amtakbt@gmail.com 06 20 218 6762

Látogass el honlapunkra, és böngéssz!

ISBN 978-615-6549-06-8

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Tartalom

EÖTVÖS JÓZSEF A KARTHAUSI

AMTAK Bt, 2022

A KARTHAUSI

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Második rész

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Harmadik rész

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

Negyedik rész

50

51

52

A KARTHAUSI

Bevezetés

Egy októberi nap komor reggele borítá el ködös világát a Dauphiné felett, midőn én, eltérve az országútról, Vaureb helységéhez értem, s csak kalauzt s öszvért bérelve magamnak, tovább menék a Grande Chartreuse felé.

A fákat az ősz nagyrészint már megfosztá lombuktól, a még rajtok maradt kevés levél, mintha szabadulását várná, sárgán vagy vörösen s nehéz cseppekkel terhelve függe az ágakon; a füvet, mely között ösvényem kígyózott, hófehéren lepte el a dér, s a hegyekről jéghideg őszi szél lejte át a tájon, mintha a közelgő télre intené a völgy lakóit. Minden bús vala körülöttem, őszileg komor s elhagyott.

– Köpönyegembe burkolva haladék tovább, hol öszvéremen, hol a hideg miatt gyalog, s így értem az úgynevezett nagy puszta kapujához.

Most a fal megett, mely a bús vidéket a többi világtól elkülönözi, egy malom áll, mellette kis gazdaház s egyszerű kápolna, melyben az itt a monostor számára sáfárkodó karthauzi miséjét mondja; egyébiránt minden elhagyott. A keskeny hegynyíláson zúgva rohan át a hegypatak, a bérceket, amerre csak látni, fenyves erdő takarja komor zöldjével, s mihelyest a kapun áthaladtunk, vadonban gondolhatnók magunkat, ha a kis kápolna harangcsengése a kalauzt imádságra s magunkat arra nem intene, hogy a kört elértük, melyben annyi szenvedő, ki nagy civilizációnk közepett csak sebeket talált, menedéket keresett.

A helynek jó nevet választottak, csakugyan puszta az. E sötét fenyvesekben, melyek szakadatlan sorban feketéllnek a bércek fölött, s e sziklákban, melyek majd nagyobb tömegekben nyúlnak ki a hegyoldalon, majd szétszórva fehérlenek az úton, miként azokat az utolsó zápor ott hagyá, véghetetlen elhagyottság képe emelkedik a vándor előtt; s kétszer puszta néktek, kik az élet csalódásait éldelve

s elvesztve, itt kerestetek tanyát fájó szíveteknek, nem remélve mást, mint magányt s egy sírt. – Mennyit kelle szenvedni vagy reményleni annak, ki ily bús menedéket kerese ki először magának, hogy fájdalmai után megpihenjen, vagy önkínzással mennyországot érdemeljen magának; s mennyit azoknak, kik e küszöbön utána léptek át, de azon feltétellel, hogy soha a világba visszatérni nem fognak, soha oda, hol minden virágot egyenkint láttak lehullni, hol minden reményzöld előttük eltűnt, míg az egész kör kopár téli köntöst ölte magára, s számokra csak egy remény maradt, sötét s komoly, mint e fenyvesek zöldje, melyet a haladó év meg nem változtat, de öröklő, mint ez – a hit. – Itt a fáradhatatlanul leomló patak mellett talán nyugalmat kerestek ők, talán csak oly helyet, melyen az ár dörgése a kétségbeeső panaszt áthangozza szavával, s a sóhajtozó ágak elfelejtetik a kegyetlen világ gúnykacaját, mellyel az egykor panaszukat fogadá. S vajon feltalálták-e hát a sír örömét, e nyugalmat, melyért mindent odaadtak, még éltök romjait is, melyért évekig sóhajtoztak, sírtak és imádkoztak magányukban? – Ki tudja? Még az sem biztos, hogy nyugodni fog, ki minden behatástól megmenekedett; – tenger a szív, s ha megszűnt a vész, mely árjait felveré, öndagályától emelkedik.

Ily gondolatokba merülve értem a monostorhoz, mely rendetlen nagyszerűségben emelkedék előttem, félig a köd rejtélyes fátyolával eltakarva. Kopogtam, a kapu megnyílt, s rövid idő múlva a burgundi nagy vendégteremben járék fel s alá, hová a szentatya, némi kételkedés után, elvezete mint olyant, ki magyar lévén, sem francia, sem olasz nem valék, s német lenni nem akartam. Rövid idő múlva az atyák egyike jött hozzám, szelíd, halvány arcú férfi, ki a monostor megmutatására ajánlkozott; elsötétedett, mielőtt még annyi folyosókon s termeken végigmeheténk, s jól megnézhetém mindazon pompát, mellyel a hiúság e nagy embersírt felékesíté. – A karthauzi visszavezetve a terembe, elment: magam valék ismét. – A teremnek egy részét homály tölté el, míg másik oldalán a kandalló önté el fényét, majd nagyobb, majd kisebb körökre árasztva világát, miként a láng felcsapott vagy visszavonula, én a tűz közelében ülve, átengedém magam gondolataimnak. Ábrándaimból egy szolga ébreszte fel, ki gyertyákat hozva, két idegent vezete a közterembe. – Ők előttem érkeztek a monostorba, s most éppen szent Brunó remeteházától tértek vissza, s kifáradva sétálásukban, mellém ültek a kandallóhoz. – Egyike mintegy ötvenesztendős férfi lehetett, magas homlokát redők szánták át, s haja már őszülni kezde; de férfias erő s egészség mutatkozék arcvonásaiban, s izmos termete mintegy ellentmonda az ősz hajaknak. – A másik élete tavaszában álla még, de a szabályos, halvány arcon több keserű tapasztalás nyomai látszottak, mint ősz társa nyugodt vonásain, s ki e két férfit egymás mellett megnézé, könnyen láthatá, hogy az elvénült itt nem az, kinek haja őszülni kezd. Mint egy virág s tölgy, úgy álltak ők egymás mellett; amaz csak napokig élt, de fonnyadni kezd; ez századokat látott, de anélkül, hogy ereje megcsökkent volna, és zöld ágai elszáradnának. – A fiatalabb komor egykedvűséggel ült a kandalló előtt, elmerülve a lángok nézetében, míg az öregebb időről időre gondteli tekintetet vete társára, mintha a halvány arc mozdulataiban kémlelné a gondolatokat, melyek lelkén átvonulnak. – Végre az ifjú, mintegy erőt véve ábrándozásain, így szólt: – Én itt jól érzem magamat, barátom.

– Holnap itt maradhatunk – felele a másik –, s noha engedelem nélkül senkinek huszonnégy óránál tovább itt tartózkodni nem szabad, azt könnyen megnyerhetjük.

– Holnap és holnapután és örökre – viszonzá bús hangon az ifjú, az ablak felé fordulva, mintha barátja tekintetét akarná kerülni, s sejdítené a nehéz könnyet, mely szemében ragyoga, midőn így szólt:

– Örökre! Nehéz, keserves szó ez, főképpen korodban, hol az még egy egész életet jelent...

– Nem akartalak sérteni – szóla meghatva az ifjú, s vissza fordulva barátjához, megszorítá kezét –; s mégis, mért titkoljam, egy belső szükség az, mi engem ide von. – Ha szerencsénk elveszett, ha végre még minden vigasztalás reménye is eltűnt, akkor az embernek csak nyugalom kell, s azon apátia, mely érzeményeit elöli, de érzeményeivel egyszersmind bánatát; csak semmisedésért sóhajt ilyenkor a szív, s ez az, mit itt találni reménylek.

Az ifjú felkelt, az ablakhoz támaszkodva néze ki a ködös sötétbe, míg társa bús tekintetet vetve utána, hallgatott. Végre felkelt ő is, s az ifjút követve, megszólítá. Ez szenvedélyesen felelt, s hosszú beszélgetés támadt közöttük, melynek távolságom nem engedte érteni egyes szavait, de melynek szomorú értelmét arcaik komor kifejezéséből gyaníthatám. – Így múlt majdnem két óra, mely alatt én leveleket írék, de anélkül, hogy figyelmemet a két fel- s alájáró beszélgetőtől elvonhattam volna, főképp, midőn a beszélgetésnek egyes töredékeit hallám. Végre az ifjú megállva, mintegy elragadva fájdalmától, így szólt: – Elhiszem, lehetnek, kik sorsukkal megelégszenek, habár kevés ilyet találtam is még; a gyermek, ki órákig kavicsokat szedett, ha süvege megtelt, s fáradtan leül, megelégedett szívvel olvassa kincseit; miért ne elégednék meg az ember is, ki életén át kapált, vagy számolt, vagy csizmát foldozott, vagy egy könyvet írt, ha öregségében megpihenve visszatekint múlt korára, s hiszi, hogy mert dolgozott s elfáradott, valamit tett is. Az emberek nagy részének élete élelemkeresésben foly el; Danaidák hordaja a gyomor, melynek megtöltése szüntelen foglalatosságot ad, ki ezzel megelégszik, annak adjon az ég jó étvágyat, ő kenyere vagy válogatott étkei fölött meg fog elégedni, s talán elhiszi, hogy életét nem veszté el, mert fizetést kapott fáradságáért, s hogy a szüntelen haladás és tökéletesülés törvényeinek eleget tett, mert évenkénti ötszázról éppen annyi ezer franknyi jövedelemre emelkedett; kinek lelkét soha nem veré fel nyugalmából a nagy kérdés: miért élt? az talán megelégedhetik; és én irigyelhetem sorsát, de nem követhetem, éppen oly kevéssé, mint a méhet szorgalmában nem, s nem a medvét téli álmában; – természetünk különböző. Előttem csak egy világos, az, hogy ezenkívül más szerencse e földön nincs, s hogy ezt elérni nem fogom. – Nincs körülmény, melyben boldogok nem lehetnénk; de vannak emberek, kik egyben sem lehetnek boldogok, s ezeknek csak egy kötelességük marad: nem fáradni az elérhetetlen után, azaz, kilépni a világból, s magányosan hordani fájdalmukat. Ki az emberek körében megelégedést nem talál, boldogtalanná tesz mindenkit, kivel társaságba lép; az asszony, ki szeretve simul szívéhez, a gyermek, ki térdéhez ragaszkodik, a barát, ki jobbját szorítja, mind rosszkedvének áldozatjai. Megelégedéssel tartozunk azoknak, kik rajtunk szeretve függnek, s aki ezt nem találja, az vonuljon magányba, s legalább azon nehéz szemrehányástól, hogy másokat boldogtalanokká tett, könnyítse lelkét! – Nem tavasz, nem a nap meleg sugarai, nem a langy nyári eső borítják lombbal a fa ágait, önbelsejében fekszik az erő, mely őt zöldellni készti, s nélküle a nap még inkább elszárítja gallyait, az eső csak elrohasztja.

Az ifjú felkelt, s lángoló arcokkal az ablakhoz ment. Éppen a horára harangoztak. – Hallod e hangokat? – szóla, társához fordulva. – A vihar megszűnt, a fenyűk mozdulatlanul állnak, s a völgyeket rég hallgatás tölti el, csak e szent hangok lejtenek végig a határon, mintha áldást mondanának a szunnyadó természet fölött. – A karthauzi fölébred sötét nyugtalan álmaiból, kinéz ablakán, s meglátva a csillagos eget, buzgó, üdvteli imádságot mond, s boldog, mert imádkozik. – Hosszú, bánatteli éjszaka vala az én életem is, én is szörnyeket álmodék; most felszólalt a szózat, mely imádságra hí, imádkoznom kell. – Az üdvözítő keresztje elé borulva fogok esdekelni egy vigasztalásért, s böjtölni s testemet sanyargatni s szenvedni, mint ember még nem szenvedett, s ha végre egy reménysugár hatja át sötét lelkemet, ha ez elszáradt szemeket egy könny töltheti ismét, ha ajkaim az első imádságra nyílnak: boldog leszek, mint ti világtokban nem lehettek.

Nem írhatom le, mi mélyen hatott reám az egész beszélgetés, melynek véletlen tanúja valék. Átutaztam egész Franciaországot, s nem felejthetém sehol a halvány arcú ifjút s bús szavait. – Párizsban véletlenül útitársával találkozva, miután vele megösmerkedtem, sokszor tudakozódtam az ifjú hogylétéről, de kevés sikerrel. – A dolog annyira érdekelt, hogy később, miután Franciaországból elmenék, ismerősömmel, ki majdnem barátommá vált, levelezésbe léptem; így jövének hozzám ezen irományok, melyeket most a közönség elébe terjesztek. Az ifjú naplója s részint emlékkönyve ez, melyet a kolostorban írt, s halála után barátjának hagyott. Ki csak mulatságot keres, az tegye félre e lapokat, melyeknek rendetlensége művészi kívánatainak talán meg nem felel, egyhangú bánata talán csak unalmát gerjeszti. – De kit egy jó s nemesre teremtett lélek fájdalmai hidegen nem hagynak, kit egy szív titkos története inkább érdekel, mint regények ügyesen szőtt meséi, az olvassa végig e lapokat, s talán saját életében van egy időszak, melyre visszatekintve eszébe jut, hogy a bánat, melyről itt szó van, nem a költői képzeletnek műve csak.

Első rész

1

Ma hagyott el atyám. – Megtudva levelemből határozatomat, azonnal eljött. Két napot itt a kolostorban töltött, szüntelen kérve, hogy menjek el vele. Végre itt hagyott. – Távozása mélyen hatott rám. – Nem mintha szerettem volna őt; vannak időszakok, hol annyi idegen dolog tolong atya s fiú közé, hogy előbb távol állnak, végre elidegenednek egymástól – időszakok, hol mindenik különös, a másiktól nem értett nyelven szól; mindenik különös, a másiktól utált reményeknek örül, mindenik erős hittel ragaszkodik különös meggyőződéséhez, mely az egyiknek mintegy vallásává lőn, míg a másik benne csak előítéleteket lát. – Ilyen időszak a miénk is; múlt s jövő, ez azon két különböző hit, mellyel két ivadék egymásnak általellenében áll, s csodálhatjuk-e, ha a mai Franciaországban oly kevés pontokban találkozik össze atya s gyermeke? Hisz régen közöttünk hullámzik a nagy forradalom Vörös-tengere, s tőlök, kik Egyiptom hústálainál maradtak, miként nem állnánk távol mi, kik bátran útnak indultunk, s haladunk a nehéz vándorláson, melynek kezdete pusztaság vala, de melynek végéül egy szép, dicső hon ígértetett. – Mégis mélyen hatott rám az elválás pillanatja, s mégis szorult a szív, midőn remegő kézszorítását érezém, s a könnyet látám, mely halvány arcain végigfolyt. Ó, mert érzém, hogy egy világtól veszek búcsút e pillanatban, s hogy e gyenge kézszorítás s e könny az utolsó s egyetlen, mi annyi szerelemből, mely egykor körülfogott, számomra megmaradt. – Eltűnt ez is; ezentúl magányosan állok e világon.

Atyám, mint mondá, nem Párizsba megy, hanem a Provence-ba; holnap ott lesz, hol én születtem, s anyám sírja áll. – Ó! ha anyám élne még, mi másképp volna minden; ha annyi szomorú tapasztalások között azon egy boldogító állt volna mellettem, hogy egy szerelmet mégis bírunk e földön, mely idővel el nem enyészik; ha neki elmondhattam volna szenvedéseimet, ha ő elbeszélte volna, miket szenvedett ő, s mennyire szüksége van reám – nem jutok soha ennyire. – Mint a Korán szent mondásai, olyan a szerelem; kőbe vágjad szavait vagy szelet papírra írjad, talizmánod lesz mindig, s áldást hoz rád: aki szeret, nem lehet boldogtalan, nem lehet nemtelen érzésű soha – s én nem rosszra születtem. – De ő meghalt, s mindennek vége vala.

Mikoron sírjába fekteték, soká álltam néma hantja felett; tompa, szótlan fájdalmamba merülve álltam ott, míg nevelőm hazatérésre intett. A nap leszállt, nemsokára éj lesz – így szóla hozzám ő, s habár gyermek valék, megértém bús értelmét szavainak, melyek szomorú jóslatként tölték el szívemet. Ó! nagyon is jókor éj lett fölöttem.

Éj vagyon most is – csak néha tör át a holdvilág a komor fátyolon, mellyel az ég elborult, míg a ragyogó csillagseregből csak itt-ott remeg át egy fénypont a nagy ködtengeren. – Sötét az éj, mint lelkem. De kevés óra, s a világosság visszajön, mint e fátyolok mögött majd a nap emelkedik, s mind e fellegek, melyek keletről most setéten tornyosulnak, ragyogva fognak állani az ébredő nap bíborában: világ lesz az égen s a föld fölött. S te, bús lelkem, benned nem hajnallnék több új nap? s a dicső világosság, mely egykor fényével eltölte, örökre eltűnt már? vagy nem volnál-e öröklő te is, mint a természet? Ó, ha az vagy, ha a vágyteli sejdítés, mely egykor eltölte, nem vala puszta álom, ha a ködfátyol fényedet csak eltakarta, s nem semmisítheté meg; ó, akkor ébredj, napom, sugározzad át e lélek homályait, szakítsad ketté fátyolodat öröklő lényem, s haladj tovább pályádon, melyet a teremtő jelelt elődbe. – De öröklő vagy-e? Ó, aki e kérdésre meg tudna felelni!

A horára harangoznak. – Imádkozni megyek.

2

A délutáni isteni szolgálat elmúlt. – Este volt, s a hosszú gót folyosón, melyre szobám ajtaja nyílik, már csak kétes világ uralkodott. Az egyenként celláikba visszatérő atyák lépései mindinkább elhangoztak, köröm mindig hallgatóbb lőn; végre magam valék. – Szívemet kétségbeesés tölté. – Én nem tudok imádkozni. A templomban voltam, térden állva emelém szemeimet az oltárhoz; lángoló csókokkal borítám a hideg köveket; mintegy őrülten verém mellemet – hasztalan, én nem tudok imádkozni. – S mégis szerencse imádkozhatni; helyzetemben az egyetlen szerencse, mert vigasztalás. Kik körülöttem térdeltek, imádkoztak valamennyien. Minden arc lelkesedett ájtatosságában, minden szem reményteli tekintettel emelkedék az éghez – csak én maradék vigasztalatlanul. És mégis tán közöttük is vannak, kik annyit szenvedtek, mint én; lehetnek, kiknek szívét nehezebb vádak terhelik, mint az enyimet, miért csak nékem nem juta vigasztalás? – Mit tettem én, hogy annyira elhagyál, Istenem? – Mert kételkedtem? De kerestem-e a kételyt? Nem imádtalak-e mint gyermek, összekulcsolt kezekkel, mint más gyermekek? Nem telt-e lángoló vággyal az ifjú lelke gondolatodnál? Nem fáradtam-e utánad? Nem küzdöttem-e kételyeimmel? Mért tagadtad meg csak tőlem a hit kegyelmét? – Minden embernek megadád fájdalmait, a gyermektől az aggig, a koldustól a királyig; nincs egy szem, mely nem ontotta volna egykor könnyeit; de megadád vigasztalásukat is, a keresztet, mely sírukon áll, s mely elég egész életök fájdalmaira. – De mit tegyek én, ki hitemet elvesztém, ki bízni nem tudok semmiben, nem benned, nem az emberekben; ki éltemet adnám egy meggyőződésért, s az úgynevezett valóságok között nem találok egyet, melyben még nem kételkedtem volna. Mit tegyek én?

– Memento mori! így hangozék egyszerre mellettem egy szó a homályból: s mikor felijedve odafordulok, az atyáknak egyike mene el nyugodt léptekkel mellettem cellája felé. – Memento mori – sokszor gondolkoztam, miért választák köszöntésnek e szavakat a karthauziak? Csak most fogom fel a komoly mondás értelmét. – Nem azért mondják az atyák ezt egymásnak, hogy a vétektől visszatartsák lelköket – nem, hogy az ítélet szörnyeire emlékeztessék egymást; e szó vigasztalás, s nem egyéb. – Ó! miért nem szólítják meg egymást a világban így az emberek, hol annyiszor szükségünk volna e vigasztalásra. – Ha reményeid megcsaltak, ha ifjúságod barátjaiból végre nem maradt egyéb, mint sírok és szomorú tapasztalások; ha tudásvágyadban a tudományok örvényébe merülve, végre vizsgálatidat egy nagy kérdéssel végezted; ha… ha éltél – mert ki számolhatná fel létünk keserveit –, akkor el ne feledd, ó, szív, hogy halandó vagy, s légy nyugodt. – Nézd a vándort, bármily fáradott ő, bármennyi kő s tövis vérezte meg lábait, mihelyest a vendéglő fedele az estsugárban feléje int, ő nem panaszkodik többé, új erővel siet feléje, és szíve emelkedik örömében, mihelyest csak messziről látja nyughelyét; nem e lakban élte ő első ábrándjait, nem ez a cél, mely után annyit fáradott, s jól tudja, hogy e ház küszöbén kedvesei őt fogadni nem fogják, mint egykor reménylé, ha visszatéréséről gondolkozott; – de a vándor örül mégis, mert hisz nyughely ez, s csak pihenni kíván a fáradott. – Más jövendőről ábrándoztál te is egykoron, árva szív; most éltednek egy célja maradt: a vég; de pihenni fogsz, s mi kell néked más? Ó! hadd haljak meg, Istenem! Lám, mikor a fa elszáradt, eltöri az első vihar, s a felleg eltűnik, mihelyt utolsó cseppje a földre hullt, s a láng elhal, mihelyt nincs mit emésztenie, elszáradt az én erőm is, elhulltak könnyeim, s nem maradt semmi, min e szív még felhevülhetne; mit tegyek e földön még? Minek lebegjek körül én, hasztalan töredék, e lét nagy tengerén; hisz miattam nem fog őrizkedni senki veszélyeimtől, nem tudja senki, mily sziklákban akadtam meg. – Ó, hadd haljak meg, Istenem!

Mint gyermek s ifjú is halál után sóhajtoztam néha; szép boldog kor vala ez! Teli reményekkel, mint én valék akkor, mindenkitől szerettetve, szeretve mindent, egy szép, boldogító álomnak gondolva még ez életet, melynek mély értelmét egy más világon fogom átlátni; miként ne hittem volna mennyországot én, midőn határtalan boldogságot felfogni még képes valék. – Az ifjú nem fél a haláltól; miként a dús pazarolva elszórja kincseit, mert nem is képzelheti, hogy vagyontalan maradhatna, míg a koldus filléreivel gazdálkodik: így veti oda gazdag, örömteli létét az ifjú, minden reménynek feláldozva életét, mert hogyne hinne öröklétet ő, ki eddig csak tulajdoninak kifejlődését érezé? De ha egyes erőit lankadni s végre elveszni érzé az ember; ha boldogító szerelme fájdalom közt meghalt; ha gyűlölése, mely egykor tettekre buzdítá, kihűlt, s reményei félelmeivel együtt eltűntek; ha a kebelben, hol egykor annyi szó zajgott, végre minden elhallgatott, s a csaták helyett, melyek azt egykor eltölték, csak egy mélyen sértett érzemény végpanasza szólal fel néha: ó! akkor elhiszi, hogy halhat, egészen meghalhat az ember. – Boldog, ki ilyenkor éldelni tud; ki legszebb reményeitől megfosztva, az életet megelégedetten elfogadja, s miután egy túl után fáradni megszűnt, e nagy sárgömbön helyt talál kívánatainak. – Túrja fel hangyaként a földet; s küszködjék egy darab kenyérért; vagy építse mélyen föld alatt aknáit, hogy egy darabka fényesebb ércet hozhasson fel magával; vagy hajókázzék tengerről tengerre, egy új darab földet keresve, hol az emberi kínok s vétkek jelenetét újra megkezdhesse: – mindegy –, boldog mindenki, kinek célja van s ereje elérésére; s a meggyőződés, hogy hasznost vagy nagyot tett, ha elérte; a gyermek büszke lehet kártyaháza fölött, s oly nagynak érezheti magát, ha előtte áll, mint Bramante érezte magát Péter templománál. – De én állatként nem tudok éldelni oly isteni remények után; nem akarok, nem tudok részt venni e fárasztó játékban, melyet életnek neveznek, e játékban, melynél annyian küszködnek, annyian sírnak, oly kevesen éldelnek, s melynél végre senki mást nem talál, mint időtöltést; nem akarok hatalmas lenni, érezve semmiségemet, nem szolga, meggyőződve zsarnokim gyengeségéről; eleget forgolódtam az álorcások között, s most, miután megismertem őket álszínök alatt, vagy legalább lárvásoknak láttam, szívem nyugalom után vágyódik. – Ó, hallgass meg, mindenható, s küldd el halálodat! Nem mennyeket, mint egykoron, csak semmisedést kérek tőled; ó, hallgass meg! bocsásd vissza szabadságukba az elemeket, melyekből állok; legyen por e test, mint egykor volt; teremts belőle hernyót, virágot, követ, amit akarsz, csak embert ne többé, s megelégszem, csak érzeményeimtől szabadíts meg.

e ez?

De légy türelmes, szívem – gondold, halandó vagy; s nem elég vigasztalás-

3

Ma a szerzet generálisánál valék; a reggeli szolgálat után magához hívatott.

Komoly, szigorú férfi, ki erényessége miatt nagy tiszteletben áll mind a szerzetesek között, mind az egész vidéken. Mint mondják, indulatától elragadva kegyetlenségeket követett el ifjúkorában a nagy forradalom alatt, s miután Napóleont császárnak látta, mélyen megbánva tetteit, a kolostorba ment. – Most agg, de egyike azoknak, kiket az idő meghajtott, de meg nem törhetett; még ragyognak szemei a mély redőkkel átszántott homlok alatt is, a halvány agg arc nem veszíté férfias komolyságát, s magas termete, bár föld felé hajolva, megtartá azon méltóságot, mely egykor tulajdona volt. – Rom ő, de mint egy diadalív romja, melynek minden év egyenkint leszedi ékességeit, de mely formáit nem veszíti, s melyen az utolsó napig meglátod, hogy dicsőségnek emeltetett.

– Leveleket kaptál, öcsém – szóla az agg, s két levelet ada kezembe, egyiket atyámtól, a másikat barátomtól. – Én is levelet kaptam atyádtól – folytatá –, atyád kéret, hogy hazatérj. Menj!

Csodálkozva nézék rá. – Hát el akarsz űzni? – szólék végre. – Nyughelyül kerestem e falakat, miért küldesz el innen is?

– Elűzni!? Nem – szóla nyugodt hangon –, azt nem fogom. Az Úr háza nyitva áll mindenkinek, s nem rajtam, szolgáján áll elűzni a szerencsétlent

küszöbéről, hol nyughelyet keres ő, mint én egykoron: csak inteni akartalak – gondold meg, hogy az embernek minden pillanatban szükséges a szabadság arra, hogy boldog legyen, s hogy ifjabb vagy, semhogy róla lemondhatnál; gondold meg, hogy e pillanatot, melyben tenmagadat s egész jövendődet egy feltételnek alája vetve, szabad akaratodnak legnagyobb gyönyöreit éldeled, hosszú szolgaság évei fogják követni, melyekben akarnod tiltva lesz. – Gondold meg, hogy idők jöhetnek, melyekben elvénülve, ifjúságod fájdalmait érteni nem fogod, s talán elátkozod feltételedet, mely annyi kis örömektől foszta meg.

– Meggondoltam mindezt.

– Büszke szót mondasz – felele az agg nyugodtan –, csak korodban mondjuk ki ezt oly elhatározottan. – Meggondolhatod előre, miként fogod művelni földedet, s mint fogsz aratni vetésed után; meggondolhatod, miként építed házadat, hogy az tartós legyen, s biztos védhelyet nyújtson agg napjaidra; – de nem jövendődet. – Egy gondolat véletlen lelkedre esve, mint a mag, melyet az őszi szellő a földre hint – ettől függ jövendőd, s jaj néked, ha e gondolat, mely lelkedben naggyá nőtt, mely egész léted fölött elborítá ágait, s mintegy életeddel összeforrt, körülményeiddel ellenkezésben áll, s azokat nem változtathatod.

– Akkor hát áldjad végzetemet – szólék, mélyen meghatva szavaitól –, hogy egy világot elhagyhattam, mely lelkem alapgondolatjaival ellenkezésben állt; hogy egy világtól megmenekedhettem, mely szívem legszentebb érzelmeit bemocskolta gúnyával, míg enmagam elundorodtam végre bálványaim előtt.

– S azt gondolod, hogy kolostorban jobbá, boldogabbá válik az ember? – szóla az agg, bánatteli tekintetet vetve rám. – Ó, ne hidd azt; sok bánat lakik e falak között, melyet ti nem sejdítetek a külvilágban, s annyi fájó szívből, mely itt menedéket keresett, azokon kívül, melyek künn a temetőn pihennek, talán egynek sem gyógyultak meg sebjei. – Csak a boldog mondhat le a világról; csak az, kinek lelkét erős hit s nagy reménység tölti el, érezheti magát kolostorban boldognak. – Mint a nap, mindent eltöltve világával, mindenen áthatva meleg sugárival: ilyen az Isten nagy gondolata; ki azt a teremtésben keresi, mindenütt fel fogja találni, de jaj annak, ki egyenesen fordítja rá tekintetét; elvakított szemekkel sötétben áll. S nem e nagy gondolat-e mindene a szerzetesnek? s ha ezt is elveszíti, ha egy kétely… Mi egy kétely annak, ki a világban él? Övé a tavasz s a virágzó természet s száz öröm s száz fájdalom; a karthauzi csak kételyét bírja; ez világa, melyben él, melyért szenved, mely a valóság szörnyű köntösében elébe lépve, gyenge lelkét lesújtja. – Jól sejdíté ezt szent Brunó, e szerzet alkotója, midőn az istentagadó szenvedéseiről szólva, így beszélteti őt poklában: „Ó, adjatok még új kínokat azokhoz, melyeket már szenvedek; boncoltassatok fel az egész örökkévalóságon át millió új hóhérok által, csak Istenemtől ne fosszatok meg egészen, emésztő lángjaim rózsáknak fognak tetszeni, az ördögök dühössége nyájas öleléseknek, e börtönök jajkiáltásai bájoló zenéknek, e szörnyű lak gyönyörű palotának; csak e borzasztó kíntól szabadulhassak, melyet most szenvedek; csak Istenemet találjam fel ismét.” – Ó, hidd el, laknak emberek e falak között, kik e kínokat szenvedék, s nincs a világban más, melyet ehhez hasonlíthatnál; mert találhatni vigasztalást a földön, hidd el, találhatni a legnagyobb, legnehezebb keservek után is. Nézd csak e hegyet, valaha, úgy látszik, conus volt; most tökéletességére egy darab hibázik, s lenn a völgyben domb emelkedik, alig szembetűnő különben, mint nagy sziklatöredékei által, melyek rajta szétszórva fekszenek. A hegytetőn most magas fenyűk állnak, s a völgydombon minden zöld s virágtakart. – Ki gondolná, hogy földomlás nyomdokait látja? Ki gondolná, hogy itt, hol most minden oly zölden áll, egykor a tetőn egy nagy földseb tátonga, lenn a völgyben pusztulás terült el? – S lám, mint ez, ilyen a világon minden, mit szépnek nevezesz, mi érzékidet gyönyörrel tölti, lelkedet csudálatra ragadja – minden csak az idő által szebbített pusztulás helyén áll, az egész világ egy nagy dicső rom, melyet az idő elboríta színével – s ilyen emberi életünk is, melynek örömei nem egyebek virágborítékoknál, melyekkel a kor szívünk egykor vérző sebeit eltakarta.

– S nem hiszesz – kérdezém az aggot – gyógyíthatatlan keservekben is?

– Nem hiszek – felelé nyugodtan az agg –; minden fájdalom halandó, s ha vannak némelyek, melyek sokáig tartanak, ez csak azért van, mert azokat minmagunk ápoltuk, s még akkor is többnyire bánatunk szavai maradnak fenn, s nem kínos érzeményeink; miként sírköveken soká, miután az utolsó könny elszáradott, még ugyanazon szavakat olvashatni, noha régen hazugsággá változtatá az idő értelmüket.

– Igazad lehet – szólék az agghoz –, az emberek többségére nézve igazad; de vannak emberek, kiket önszerencsétlenségökre más anyagból teremtett Isten.

– S te egyike vagy ezeknek, nemde? – szóla az agg szomorúan mosolyogva.

– Ki ne gondolta volna ezt egyszer életében, kinek nem voltak pótolhatatlan veszteségei s örök szerelme? – De élj koromig, s akkor mondd meg, mi maradt mindebből? – Egy bús emlékezet, mely lelkedben véletlenül felmerül, s ajkaidat keserű mosolygásra vonítja, talán az sem; mint a játékos, ki az éjszakát a zöld asztalnál tölté, úgy állsz te, mint agg, az élet asztalánál; szerencsés valál s szerencsétlen, százszor nyertél s százszor vesztettél; de mennyiszer s mily kártyákon, ki tudná azt? elég – játszottál, s most hihetőképp ágyadba mégy pihenni. – Hidd el, nincs emlék e földön, melynek idővel nem vesztenéd el éppen legkeserűbb részét.

– Ha ez így van – szólék ismét –, miért ne maradnék a kolostorban, hogy elfelejtve a múltat, legalább új fájdalmaktól őrizhessem szívemet?

– Mert a kolostorban nem oly könnyen felejtünk – szóla az agg sóhajtva. – S most menj szobádba, öcsém, olvasd leveleidet, s gondold meg jól magadat. Egy próbaévet töltesz e falak között; ha ez eltelt, kérdezni foglak ismét, s ha akaratod nem változott, üdvöz leendesz körünkben. – Cellámba menék.

4

Hát nem felejtettél még el, jó Vilmosom, s utánam küldéd kedves soraidat e magányba, hogy vigasztaljanak; vedd köszönetemet hívségedért, de ne hidd, hogy most is meggyógyíthatsz.

Mikor most öt esztendeje betegen feküdtem, s te ragadtál vissza a halál küszöbéről, akkor lelki- s testiképp ifjú valék. – Most lelkem elvénült. Míg te csendes szorgalommal betegeid körül fáradtál, addig én Párizsban éltem; csodálatos város ez, melyben a nép ötven esztendő alatt egy ezredet él, s melyben az ifjú napok alatt évek tapasztalásait szerzi. Én agg vagyok, s a mindenható szeretet sem gyógyíthatja meg többé betegségemet.

Életem történeteit kívánod tudni? – Leírom számodra; nem mintha szavaid szerint reményleném, hogy fájdalmam enyhülni fog, ha férfiasan elébe állok; nem mintha gondolnám, hogy helyzetem kevésbé reménytelennek fog látszani, ha viszonyait átgondolom; nem ezért! csak azt akarom mutatni, hogy szeretlek, semmi mást. – Miután korunkban annyi kitűnőebbeknek tartott személyiségek jegyezték fel legkisebb emlékeiket – érdekes lehet, legalább néked, azon milliók egyikének emlékeit olvasni, kik a nagy változásokban csak szenvedőleg vettek részt, s kikre e század, mint egy anyagra, hatott. E lapokban a század egy ifjának emlékeit olvasod – a legszomorúbb történetet, mert minden, mit e lapokban olvasni fogsz, való, s mert vigasztalásodul mindig azt mondhatod magadnak, hogy barátod egy cseppel sem volt boldogtalanabb, mint ezerek, kik vele együtt éltek.

Mosolygani látlak, mint mindig, valahányszor korunk kivételi helyzetéről szóltam, s te elbeszélted, miként boldogtalanok voltatok ti is, s előttetek apáitok s előttük mások, mióta a világ áll. Hidd el, így szóltál több ízben, az ember mindig boldogság után fáradott; sok jót s hasznost talált e küzdésben, de mint az alkimista, sohasem azt, mit keresett. – Mindazoknak, kik éltek, a szerencse mindig csak remény vala, vagy emlékezet, s minden nemzet paradicsomot vagy Hesperiát bír múltjában, s egy mennyországot vagy elízeumot a jövőben, de egyik sem érte el; – s igazad lehet. Már mint gyermek, midőn dajkám még óriásokról mesélt s törpékről, vagy a nagy mágnesszigetről, mindig tudtam, hogy csak mesét mondott, valahányszor e szavakkal végzé: – s azután boldogok lettek. – De van korunknak egy baja, melyet elébbi századok, ily kiterjedésben legalább, nem ismertek, s ez azon kétkedés, mely most éltünk minden viszonyain elterül, lealázva mindent, mi emelt, eltagadva, mi boldogító, elvéve, mi nélkül nem élhetünk. – Mint egy Tantalus, áll az emberi nem a múlt között, mely az enyhet igérő vízként elfoly, mihelyt hozzá lehajol, s meríteni akar, s a jövő között, mely gyümölcsdús ágait elvonja, mihelyt utánok nyúl; sorsa: enyhet látni mindenfelől s érzeni, hogy elátkozott, mert vágya elérhetetlen. – Egy elomlott világ romjai fölött állunk-e már, melynek szétdőlt építményei között nem marad hátra nemünknek egyéb, mint kétségbeesés és halál? vagy egy káoszban, mely mint az, miből Isten földünket alkotá, egy új paradicsom magvait hordja magában? éj lett-e már körülöttünk, vagy egy új nap első sugára az, mi úgy elvakít, ki tudja? Boldogtalanok vagyunk – s nem minnenmagunkban az ok.

Ó, nem mi, nem én vagyok oka bánatomnak. Te, ki ösmersz, mert szerettél, mondd meg magad, nem valék-e reményteli egykor, nem lángolt-e e szív mindenért, mit nemesnek éreze, nem hevült-e képzetem minden fenséges gondolatnál? S ha most lemondva állok itt, s önösen s kétségbeesve, én vagyok-e oka, ki mindenre elszántan léptem fel az élet pályáján, s kört kértem magamnak, s nem találtam; kinek keble, miután első hajtásait elrontva látta, oly dúsan sarjazott új reményeiben, s megfosztva ismét kivirított, s ismét, míg a vészvert végre elpusztult, mint a rét, melynek termőföldjét a nyári vésztől kiontott hegyfolyam eltakarta szikláival. – Ó, én küszködtem a szerencséért, kétségbeesve víttam végzésemmel, mint a szenvedelmes játékos, ki előbb egész vagyonát vesztette el, s koldulva jár körül; s ha egy fillért kapott, ismét odamegy, hol mindenét elveszté, s ismét oda veti birtokát: úgy víttam meg én kétségbeesett állhatatossággal végzetemmel; s ha végre mindenem elveszett, elébb az ifjú kebel gazdag reménykincsei, később a kis életörömök is, melyek között vigasztalást kerestem: én vagyok-e oka, vagy nem inkább a játék maga, melyben nem nyerhettünk?

De hagyjuk ezt: ha majdan történetemet ismered, tenmagad fogod látni, hogy ott, hová visszahívsz, helyet nem találok. – Elég hajótörést szenvedett e kebel, s ha szétrontva békepartot keresett magának, hidd el, csak azért tevé, mert a nagy tenger vészeinek ellenállani nem képes többé. – Fáradt valék, s pihenni jöttem e falak árnyéka alá, mint a munkás, kit a dél heve ellankaszt, a fa alatt nyugszik – míg az álom szemeit be nem hunyja. Engedjetek pihenni.

5

Mintegy félórányira Avignontól nyugat felé áll egy ház; ha Nîmes-ről jössz, s a Garda halmain lenézesz a Rhône felé, jobbodra fejérlik a folyó túloldalán, s ha végignézesz a nagy téren, mellyé a folyó innenső részén halmos vidék ott lapályosul lehetetlen, hogy szemedbe nem ötlenék, annyira fejérré festette azt mostani gazdája, annyira különc formában épültek falai. Ha közelebb jössz ez építményhez, még különösebbnek látszik külseje; bármily tudós légy, nem fogod meghatározhatni korát. – Falaiban itt-ott egy római felírásra találsz, melyet egyik birtokosa, kőre lévén szüksége, a gardai aquaeductusból vagy a nîmes-i omladékokból hozott magának; itt-ott egy mór arabeszkre, mely talán Arles-ban készült, míg a nagy gót kapu fölött egy hatalmas négyszegű tábla Richelieu korára emlékeztet. Az ablakok egy része gót, másika négyszegű, sor nélkül vágattak a falba, miként a ház egyik vagy másik gazdájának éppen világra vala szüksége. – Századok építettek e házon, s kövén századok rontását látod; a külfalon a rést, melyet a ligue emberei vertek tekéikkel; benn az udvarban a tört címereket, melyeken a 89-ki forradalom alatt űzte a pór bosszúját – míg a rendes kifejérlés s a dús olajfaültetések köröskörül a jelen birtokos rendességét s vagyonosságát hirdetik. – De bármi különösnek látszassék e ház, csak urához hasonló. – Az emberi nem egyik legzajosabb korában élve, magán hordja ő is mindazon változások nyomait, melyeken átment. Első ifjúsága emlékeiből a családi büszkeséget, melyben neveltetett, s mely, mint a gót ékességek a ház vakolása alatt, magaviseletében, elvei s erőlködése ellenére itt-ott mindég kilátszik – a revolúcióból a szilárd tetterőt s vallástalanságot, a császársági hírvágyat, restauráció kicsiségeit; egy hosszú kornak műve ő is, ő is már rég nem az, mi egykor vala, hanem az, minek a változó szükség alkotá.

E ház az, melyben születtem, e férfi – atyám. – Most szomorú e ház tekintete; habár még tisztának s lakhatónak látszik, mégis a kert útjain itt-ott a felnőtt fű vagy egy darabka leomlott vakolás világosan mutatják, hogy szebb napjai elmúltak, s ha gazdáját látod, amint esténként magánosan jár a felnőtt fasoron végig, melyet egykor maga ültetett, s míg fejér fürtjeiben a langy esti szellő játszadozik, oly komolyan bámul maga elébe, mintha nem érzené a meleg nyári érintést; vagy ha a magas gót teremben ül asztalánál, s előtte száz nyitott s félig kivágott könyv s újság, melyeket egymás után felvesz s olvas és félrevet – átlátod, hogy a gazda szebb napjai is rég elmúltak, s hogy ő s a lak omladozni fognak. – Mert az, ki egykor nemtője vala e háznak, s a férfinak angyala, elment, s mióta ő távozott, nincs, ki a falak kis repedéseit kiigazíttatná, s aki elsimítaná a férfi redőit, ha homloka gondtól vonul össze; mi csoda, ha tágul a repedés, és mélyebbre nyomul a redő.

Menj a Rhône partjaihoz, s ha négy fát látsz, s alattok egy fejér követ, állj meg, s tudd meg, hogy egy családi boldogság sírkövénél állsz, mert alatta nyugszik anyám.

Vannak asszonyok, kiknek látásán a szív önkéntelen megnyílik, kiknek körében boldognak érzed magadat, s jobbnak és nemesebbnek; asszonyok, kiket mintegy vigasztalásnak teremte Isten e világ bajai közé, mintegy áldást, hogy boldogítsanak. Ó! vannak ily asszonyok; ha a házba lépsz, s mindünnen öröm s megelégedés mosolyg elédbe, s minden gyarapul s virágozik: az ő művét látod; a lélek ő, mely mindent áthat, s mindennek éltet ád. – Az élet legnehezebb viszonyait együtt hordva férjével, ő nem vet meg semmit, még a legkisebb házi gondot sem, mint gondoskodására érdemetlent; nincs semmi oly nagy, mitől visszaijedne, semmi oly csekély, mit elunna, mert mindennek egy nagy célja a szeretet; – mintha holdnak alkotta volna a teremtő a komoly férfi mellé, hogy vonzalmát követve, csak körülötte mozogjon, s ha rejtve is, míg egén nap sugárzik

– feltűnjék, mihelyt éj lett fölötte, s világára szüksége vagyon. – Egy ily asszony volt anyám.

Mit mondjak azon évekről, melyeket ez angyal körében tölték, mint simogatta szőke hajamat, mint mondott esténként hosszú szép meséket, mint törölte le könnyeimet lágy kezével, ha sírtam, s miként mondjam el mindazon kis gondokat, melyekkel oly nagyon boldoggá tett, s mindazon nagy feláldozást, mellyel a legkisebb bajoktól megőrze; ha ily anyád volt, jól tudod mindezt; ha nem volt, nem értheted boldogságomat.

Így lettem nyolcesztendős, ekkor halt meg anyám. – Utolsó estve még magához hítt, sokáig néze rám, végre szemei könnyekbe lábadtak, nehezen emelkedve párnáján, melléhez szorított, s megáldva, mondta, menjek el; a falutemplomban éppen a kis haranggal harangoztak, s mikor a folyosóra értem, a plebános jött előmbe, de én nyugodtan feküdtem le, s aludtam, nem értve, mit jelent mindez. – Másnap reggel bementem szobájába, és kiterítve találtam. – Mondták, hogy meghalt, s hogy imádkozzam; de én nem hittem nékik, hanem ágyához mentem, s megszólítám. – Nem felelt. – Arca szelíd volt, mint mindig, csak halványabb; de a zárt szemek nem nyíltak fel, mint máskor, ha ágyához jöttem. – Megcsókoltam kezeit, s hidegek voltak, mint a kereszt, melyet tarta; szívére borultam, de az nem dobogott. – Mit jelent ez? – kérdezém magamban, s elbámulva álltam ott, míg a cselédek fennszóval zokogtak körülöttem. – Menjen el – szóla végre egy agg szolga, ki még mint gyermeket ismeré anyámat –; menjen el, ő meghalt. – Ne higgye, János – szólék szorult szívvel –, csak alszik, fel fog ébredni mindjárt, mihelyt tudja, hogy itt vagyok. – S ismét megszólítám, és ismét mellére borultam, s hideg kezét csókoltam – s ismét – s ismét –, de hasztalan. Magamon kívül valék, könnyeim záporként hulltak. – Mit jelent ez? – kiálték kétségbeesve. – Ő meghalt, kedves kis úrfi, szóla az agg szolga; látja, egészen kihűlt már, szíve nem dobog. Ó, ő meghalt, felelék szakadó szívvel, ő nem ismer, nem szeret többé! Mint egy fátyol terüle el érzékeimen a fájdalom, s magamon kívül az agg karjai közé estem.

Mikoron harmadnap eltemették, s hosszú kéréseim után még egyszer láttam őt koporsójában, nyugodtabb valék. Azt mondták mind, hogy mennyekben van, s meg valék győződve, hogy én is meg fogok halni. De mikor beszegezték, s kivitték házunkból, s lassú léptekkel mindig tovább s tovább a Rhône partjáig, s midőn leeresztették sírjába, s rá annyi hideg, nehéz földet – ó, akkor újra kitört bánatom, s mintegy ellenségesnek látszott mind e nép, mely anyámtól megfoszt, s őt eltemeti. Mikor hazajöttem, kétségbeesve térdelék a keresztfa elébe anyám szobájában, hol imádkozni tanított, kérve Istent, hagyjon engem is meghalni.

Napok múltak s hetek s hónapok, s vigasztalatlan valék; minden, amit láttam, amiről szóltam, csak anyámra intett; rá a ház, melyben minden üresnek látszott halála óta, rá a domb a Rhône partjain és a hallgatás, ha este hazatértem, s nem volt, aki mesélne – rá a harang, ha megkondult, rá minden. – E föld legboldogtalanabb emberének gondolám magamat.

Egy különös eset ada gondolataimnak más irányt, s így vigasztalást. – Egy este éppen anyám sírjától tértem vissza, midőn közel kapunkhoz egy kis koldusfiút vevék észre. – Megszólított, s minthogy nékem nem vala semmim, s nevelőm fukar, továbbmenénk; a fiú esdekelve követett, s úgy kért s rimánkodott, hogy végre, bátortalanságomon győzve, megszólítám, s majdnem kényszerítém nevelőmet, adna neki alamizsnát. – Ő fel sem véve kérésemet, továbbment. – Ó, anyám, anyám! – zokogta a fiú. Szemeim könnyekbe lábadtak, midőn kérdezém, az ő anyja is meghalt-e? Ó, nem – felele a gyermek –, harmadnapja éhezik. – Eliszonyodtam, s midőn elválva perelő nevelőmtől, a halvány asszonyt láttam, s midőn őt házunkhoz híva, a szegény elgyengült nő alig követhetett, akkor érzé szívem először, hogy vannak a halálnál nagyobb bajok a világon, s hogy elhunyt kedvesért sírni fájdalom; de hogy boldog az, kinek, ha kedvesére gondol, nincs más oka könnyezni.

6

Jaj annak, ki abban bízik, hogy felejtetni nem fog! Ha bizodalmát nemzetben helyezé, melynek életét áldozta, vagy egyesben, kit szeretett: mindegy, ő csalódni fog; – nem sokáig emlékezik az ember. Írják márványra nevét, vagy ültessenek virágokat sírjára emlékül: évek lemossák nevét a kőről is, s jövő tavaszkor az ápolatlan virágokból nem marad talán egy is nyughelye fölött. A sírdomb idővel lesüllyed, a sírbolt bételik, s hosszabb vagy rövidebb felejtés: ez sorsa mindenikünknek. – Mikor a nap a hegyek mögött leáldozik, s az egész láthatáron fényözön ömlik el, hogy szemeid annyi fényt alig bírhatnak el: ki hinné akkor, hogy egy óra múlva az elment napnak az egen, mely annyira eltelt sugárival, midőn távozott, nem marad csak legkisebb nyoma is; ki hinné, ha a tenger zúgva kél a szélvész csapásai alatt, hogy ennyire megindulva végre mégis lecsillapul, s hogy mind e magas hullámokból végre nem marad egyéb, mint egy-egy kis hab, mely időről időre a parthoz simulva széttörődik; – s ki hinné, hogy azon férfi, kinek új sírja fölött nemzetek könnyeztek, egykor egy puszta névvé válhatik, melynek tudásában büszkélkedik csak a tudós maga, olyannyira felejtett; s hogy a nő vagy gyermek, kit egy sír fölött fuldokolva láttunk fájdalmakban, évek múlva, ha egy darab fekete rongy akad kezökbe, nem fogják tudni hamarjában, kinek gyászán hordták. – Szörnyű, de igaz. – Semmivé leszünk, még kedveseink szívében is, s a síron túl, mint innen, reményeink csalódások. – S mégis, mi szép a remény, mi boldogító a gondolat, hogy ha egyszer nem leszünk, belőlünk valami megmarad, egy tett, melynek említésén az utókor felhevül; egy dal, melyben, ha ajkról ajkra száll, egy boldog óránk feltámad századok után, vagy legalább egy- egy családi emlék házi életünkből, melynek említésénél a szemek könnyekbe lábadnak, s kedves ajkakról áldás száll utánunk. – Hasztalan ábránd! – Te ifjú, ki örök hírről álmodoztál, s te agg, ki, míg gyermekeid élnek, emlékeikben továbbélni reméltél, csalódtatok ti, s mind, kik az utókorban bíztatok; ha más nem is, új halottak ki fognak szorítani helyetekből, s bármily nagy árnyékot vetettetek a földre, midőn napotok hanyatlani kezdett: higgyétek, mihelyt leszállt, eltűnik, csak árnyék vala. – Mi tarthatna e földön, ha én is megfelejtkezhettem anyámról

– róla, ki eddig mindenem volt, ki csak nékem élt, kinek minden szava, minden gondolatja áldás vala életemnek, s én, kit halála után nem szeretett senki úgy, mint ő, s ki ezt érezém – őt mégis elfelejtém.

Míg házunknál valék, hol minden rá intett, s agg cselédeinkben bánatomnak mindannyi frigyesét találtam, természetesen nem szűnheték fájdalmam, habár idő s szokás szelídebb s majdnem boldogító érzeménnyé változtaták. De atyám, noha nem érzéketlen, csak az élet gyakorlati oldalát kedvelé, s talán, mert egykor önmaga az élet magasabb értelmét keresve csak kételkedést talált, vagy mert oly korban született, mely, az emberi nem csalódásait kimerítve, végre kétségbeeső lemondással – mint a vagyonvesztett játékos – csak konvencionális értékű dolgokért játszott, nem féltett semmitől úgy, mint hogy érzékenységem, a szüntelen ápolt s nevelt fájdalom által nőve, végre költői megvetéssel lenézni tanítson azt, mit ő most egyedül tisztelt. Elkülde a freiburgi kollégiumba, mely éppen akkor adatott által a jezsuitáknak, fájdalmam felejtése mellett még azt is remélve talán, hogy a restauráció alatt annyira kedvelt rend növendékének mintegy előre utat készíthet világi előmenetelére.

Mily fájdalmasan esett a búcsú, mennyi könnyeket sírtam anyám sírjánál s agg komornokunk karjai között, gondolhatod; tudtam, hogy évekre távozom, hogy idegen emberek közé jövendek, kik nem szeretnek; s míg szorult szívvel járék egykori játszóhelyeimen végig s annyi szép gyermeki emlék között, eszembe juta, hogy mennem kell: mintegy bús sejdítés lepé meg szívemet.

Így hagytam el a házat, hol még a nagy komondor is, mely távozó kocsinkat ugatva követé, kedves lény vala szívemnek, melytől búcsúzni nehezen esett, s így értem Freiburgba, hol a nagy, komoly kollegiális épület falai közt fájdalmaim, melyeket a változó tájak közt felejteni kezdék, újra felébredének. – Gondold is magadat helyzetembe. – Én, a boldog gyermek, ki előtt egykor szabadon állt kert s mező, ki e kis világomon korlátlan örömömben átzajongva, szabad valék; kinek, ha játékaiban fáradott, mindig volt valakije, ki őt térdére véve megsimogassa, s ki most egyszerre e tömlöcfalak között találtam magamat, annyi komoly arc, annyi hideg felvigyázó mögött. – Mi, férfiak, ritkán sejdítjük, sőt, ha magunk sem valánk is boldogabbak, bokros bajaink közt ritkán emlékezünk, mi nagyok sokszor már a gyermek fájdalmai. Kiragadva házi köréből, hol boldog vala, s egy nevelőintézet szívtelen rendességéhez szorítva, ő is egy egész vesztett boldogságot sirat, érzi ő is a szolgaság s elnyomatás minden kínjait, ha zsarnok nevelője rajta az erősebbnek korlátlan hatalmával uralkodik, s az elhagyottságot, melyben őt szülei hagyák, s mindent, mit mi, férfiak érzünk, s mi, mint az elvetett mag, sokáig rejtve csírázik és nő lelkében, míg végre kihajt, s megadja termését.

– S ha néha férfiakat látsz – s mai időben sokat találhatsz –, kik körülfogva örömöktől, miután majdnem valósulva látják azt, mit boldogabb időkben csak reménylettek, mindemellett örülni nem tudnak – légy bizonyos, hogy e bánat, mely lelköket fátyolként elborítja, még gyermeknapjaikban szövődött, s habár az ok rég megszűnt, vagy most gyermekségnek látszanék, olyanná nőtt, mit ez élet minden örömeivel szétszakítni nem képes.

Az éppen legbúsítóbb része végzetünknek, hogy éltünk azon szakaszában, mely egész jövendőnkre kihat, majdnem közönségesen a véletlennek, vagy mi még rosszabb, érzéketlen behatásoknak engedtetünk által, s hogy mielőtt magunkat valamire elhatározhatnók, egész jövőnk nevelésünk által többnyire már elhatároztatott. – Mert ne bízzék senki a gyermek könnyelműségében, s hogy, mert felejteni tud, fájdalmai s örömei nyom nélkül menendnek át lelkén. Habár Léthe választja is el a férfit élete első korától, s ha az egyes emlék idővel eltűnik, s az egyes érzemény elveszti édes- vagy keserűségét: ő maga nem változott, s csak az lép ki a túlparton, ki az innensőn beszállt, arany, ha salakját, salak, ha aranyát vevé el nevelése. – Nemcsak Newton lehullott almája az, mi e földön nagy következéseket szült; lehetnek kisebb okok éppen oly nagy következmények kútfejei, s vannak emberek, kiket egy szó, mellyel szüléjök vagy nevelőjök gyermekérzeményöket egykor sérté, embergyűlölőkké tőn. – S mégis mi könnyelműséget tapasztalunk a nevelés körül, főképp, ha a gyermek szerencsétlenségére azon irigylettek egyike, kikre úgynevezett szép jövendő vár. Ez élet legszebb viszonya, az, mely anya s gyermek között létez, néki ismeretlen. Idegen dajka emlőin nevelve, idegen ajkakról lesve első szavait, idegen karoktól vezetve, míg járni kezd, egy cselédszoba az, hol érzékeit fejledezni érzi. S mikor a gyermek nagyobbra nő, dadogása beszéddé válik, s a szív érezve hivattatását, szeretni akar, s szeretni kezd: az, kihez első indulatában ragaszkodik, nem anyja; ő távol van, táncol, s csodáltatik; – a szegény gyermek a cselédkörből szemel ki egyet magának, kit legszeretőbbnek gondol, s ehhez ragaszkodik. – Ó, nézd csak, mint öleli kisded karjaival, mint mosolyg, ha közelg kedveltje, mint örül, ha csak lépteit hallja, mintha anyjának hinné szegény, ki még nem tudja, hogy ezt csak hónapszámra fogadták szülői, hogy gyermeköket szeresse. – Néha fényesebb termekbe vezetik őt, a társaság számos, a délután hosszú s mulatság kell. A szoba teli idegenekkel, csak a pamlagon ül egy szép asszony, ki néhanapjában hozzá jő, s kiről annyit s annyiszor azt mondták mind, hogy anyja, míg végre nagy nehezen megtanulta, hogy az, s hogy hozzá nem szabad nyúlnia, mert mikor minap szíve örömében meg akarta ölelni, visszataszította, nehogy szépen göndörített fürtjeit elrontsa. S mikor belépett, kérdi egyike a társaságnak: hol van anyád? s ő a szép asszonyra mutat, s félve a még idegenebbektől, vagy látva a csemegét, mely messzünnen int, odafut, s ott marad, míg az egész társaság az anyai szeretetnek örül, s a nemes háziúr egy nagyot ásít, s a gyermeket az asszony helybenhagyásával, ki lármás kérdéseit máris megunta, szobájába visszaküldi, hol ismét felejtve a látottakat, játéknak indulhat, hacsak szerencsétlenségére nem mutatta valami által, hogy ápolóját anyjánál jobban szereti, s a nagy dáma, kinek szeretetből nincs egyebe, mint a féltékenység, ez egy barátnéját – mert hisz az alávaló egészen magához édesgeti a gyermeket – csúfosan el nem kergeti, először éreztetve a tapasztalatlan szívvel azon fájdalmat, melyet ily elválás okoz.

És ez a gyermek élete első éveiben, e mulatság- s táncmesterből összeszőtt lét, melyből midőn kilép, talán három nyelvet fog érteni, csak a szív nyelvét nem, s talán mesterileg köszönteni s táncolni tudni, csak nem hív ragaszkodással valakit megölelni, mert mindenét kifejté első nevelése, kopáran csak a szív maradt. – S így adatik által hetedik vagy nyolcadik esztendejében nevelőjének vagy éppen azon intézetek egyikébe, hol az egyenlő nevelés többnyire egyenlő neveletlenséget fejt ki, s néha egyes jól kifejlett individualitások mellett – kikre a felvett rendszer éppen alkalmatos vala – számtalan olyant, kik ahhoz, minek neveltettek, nem érezve hivattatást, s hivattatásukra nem kapván nevelést – már minekelőtte az életbe lépnek, elvesztették útjukat.

S miből áll végre ezen nevelés? – természetesen csak a jót értem, nem is említve azon számtalan esetet, hol az nem más, mint a hiúságtól a legnagyobb vétkekig minden rossznak kifejtése, mi csak természetünkben szunnyadott – mi más az, mint fáradságos tanulása annak, mit később nagyrészint felejtünk, vagy mi legalább nem boldogít. Mester mestert követ, tudomány tudományt, pihenés nélkül mindig tovább, ez a rendszer; a retorika után poézis, poézis után filozófia s ismét a természet nagy köre, s erre minden, mit az emberek tettek, a régiek s újabb korúak; utána a nagy természetjog s végre ellentmondásként hazánké, s tudja Isten, mi még; fáradhatatlanul izzad utánunk a jó nevelősereg, agarakként kergetve végig, nem engedve egy nyugpontot, míg az idő eltelt, s a vadászatnak vége lévén, a kergetett megpihen, többnyire a mezőn kívül, s vissza nem tekintve többé a tudományra, melyet jókor megutáltattak vele, néha léptenkint visszafordulva, s szánva a virágokat, melyeket ő éppen talált volna, de melyeket űzői már legázoltak.

S így lép ki neveléséből az ifjú, teli ösméretekkel, de szomorúan, jól tudva még talán a napot is, melyen Brutus hazáját megszabadította, s Leonidás a Thermopiláknál Hellászért elvérezett, de nem sejdítve, hogy van egy hely a világon, melyért ő is ezt tehetné; művelt ifjú, de elaggott érzeményekkel. – Nevelése elvégződött: húsz esztendős, s nincs szíve. – Hogy is lehetne másképp? Elküldve atyai házától, vagy annak egyik távolabb szobájába zárva idegen nevelőjével, ki őt könyveivel minden életörömtől elsáncolá; miként ébredne a szív, míg csak az ész művelődik, s minden egyéb, még a szülékkel való társalkodás is, elszóródásként csak ritkán engedtetik; elég jó még, ha a lélek – melyben, hogy az ifjút tanulásra serkentse, jókor ébresztetett a nagyravágyás, anélkül, hogy meggondoltatnék, mily rokon az az irigységhez – e nemtelen szenvedély hatása alatt el nem aljasodott. S mindezt, hogy azon szerencsétlen tudáshoz jussunk, melyet később annyiszor átkozunk, és melyért kiűzve gyermekédenünkből, mint emberelődink a tudás fájáért a paradicsomból, elvesztjük azt, mi által boldogokká válhattunk volna: az érzeményt.

S mit a társaság felsőbb rendeinél gondatlanság tesz, azt, habár csekélyebb mértékben, teszi másoknál a szükség, s azon napról napra mélyebben leható elhidegülés és érzéketlenség, mely már az emberi nem minden osztályait áthatva, egy nagy átokként terül el civilizációnk fölött, ezerte nagyobb, mint áldásai. – A szeretet hatalmas eleme nevelésünkből eltűnt, s vele a gyermek boldogsága, s gyermekörömeivel azon vidám optimizmus, melyre neveltetnünk kell, s mely nélkül az élet csak fájdalmakat nyújt.

De ha valaha gyermek elhagyottnak érzé magát, s boldogtalannak elhagyottságában, én valék az. – Komolyabb kedélyű már természetem által, s emberkerülő, mert magányosan neveltettem, elszigetelve álltam itt is társaimtól,ritkán osztozva játékaikban, soha örömükben; eleinte, mert még a fájdalom, mely anyám halála óta szívemben élt, meg nem szűnheték – később, mert ábrándozásokhoz szokva, boldogabbnak érzém magamat képzelet szülte világomban, mint a zajos körben, hol különc modorom az egész tömeg gúnypontjának jelöle ki.

Ó! és voltak boldog pillanatjai is e napoknak. Ha az iskola megszűnt, s míg társaim a kertbe mentek, magam maradhaték szobámban, s ablakomra könyökölve lenézheték a völgybe s a folyóra, mely ölében kígyózik, s a város barna házaira, melyek a hegyoldalon lépcsőként emelkednek – mi bájló álmak vonulának át lelkemen, mi elégedettnek érzém magamat e pillanatokban; míg végre az alkony fénye a hegyeken elhalványult, a Szent Miklós templomáról az estharang imádságra inte. – Akkor letérdeltem nyitott ablakomnál a csillagos ég előtt, s ha szemeim néha könnyekkel teltek el, nem fájdalom facsarta e cseppeket

– hiszen akkor még a tapasztalás nem állt gúnyolva álmaim mellett, s kétely nem támada reményeimmel, mint most: akkor e lélek még hinni tudott, s ki ne lenne boldog, ha felnézve mennyeket lát.

Természetemnek egyik fő tulajdona a vallásosság: gyermekségem első éveitől, hol még anyám karjai között rebegém az első Miatyánk imát, mostanig, hol kétségbeesve térdelek a feszület előtt, hinni mindig fő szüksége vala lelkemnek, mely ki nem elégítve, kínná vált, de soha meg nem szűnhetett, s a kételkedés fájdalmait egykedvűséggel enyhíteni nem engedé; gondolhatod, mennyire hatott helyzetem e természetes irány kifejtésére.

A klastromi csend, a rendes imádság, a szentképek a folyosókon s az ének, mely a templomból felhangzott szobámig, mintegy bájkört vonának körülöttem, melyben képzetem mindinkább honosodott, szívem mindinkább megelégedett, s boldognak érzé magát, melyben egy új életet éltem, előbb nem sejdített vágyakkal s gyönyörökkel. – Van valami nagyszerű az egyház rendtartásaiban, mi a szívhez szól, s talán éppen az által boldogító, mert hitünknek inkább képeket, mint magyarázatot nyújt.

Ki nem emlékezik vissza gyermekkorában vagy életének egyes pillanatjaiban – hol egy nagy öröm vagy fájdalom lelkét hideg egykedvűségéből felveré – azon hatásra, melyet az isteni szolgálat lelkére tett? – Kinek szívét nem szállná meg néha ájtatosság, midőn a sötét egyházba lépett? Kinek lelkében nem támadna egy titkos vágy, s ha térdre borulva az oltár előtt, szorult szívvel elmondá ismét gyermekimádságait, s ha a szent ének, mint egy nagy áldás, hangzék vissza a magas boltról: ki nem érezé vigasztaltnak, sőt boldognak magát?

Ezek valának örömeim, melyekben vesztett szerencsém után vigasztalást találék, s néha boldogságot; s noha éppen ez ábrándozó vallásosság egyik fő oka mostani szenvedéseimnek, emlékök még most is gyönyörrel tölti lelkemet.

De a szívnek is vannak jogai, s ki egyszer szerettetett, mint én, az szeretni kénytelen, mert miként a fa, ha földjéből kiásod, másban is csak ugyanazon virágokat s gyümölcsöket termi: úgy a szív, bár hányszor veszti birtokát, nem változik szenvedései által. – Így ragaszkodtam én érzetem egész hevével egy ifjúhoz, kit a kollégiumban találtam, s kivel mint avignonival már gyermekemlékeim, de mindenekfölött természetünk azon komoly oldala fűzött egybe, mely mindkettőnket társainktól elkülönöze. – Komolyak valánk mindketten, s szerencsétleneknek érezők magunkat: ez vala egyetlen rokonsága lelkünknek, de elég arra, hogy közöttünk azon szenvedélyes barátságok egyike támadjon, minők csak tapasztalatlan gyermekek között lehetségesek. – Armand – ez az ifjú neve – nem álmodozó vala, mint én, őt nem egy szebb múlt emléke búsítá el, mint engem, ifjú lelkét való keservek dúlták fel, s komor tapasztalások, melyek élte fáját tövénél megszegék. A város egyik leggazdagabb bankárának fia, az élet minden kényelmeiben felnevelve, számtalan barátot s hódolót látva egykor atyja körül, tizenkét esztendős vala, midőn atyja egyszerre megbukott. – Az élet kényelmei eltűntek, a kis lak, hová szép házukból költöztek, üresen maradt reggeltől napestig, a barátok idegenekké váltak, a szerencsétlen család elhagyottá.

– S ő látta ezt mind, s érezte, s hallotta atyja ajkáról a kétségbeejtő oktatást, melyet emberismeretnek nevezünk; s hallotta az átkot, melyet a szerencsétlen férfi mint egyetlen vigasztalást hoza magával, ha körüljárva egykori barátinál, estve visszatért, s fáradtan a koldulástól s törött szívvel ágyára veté magát, míg egy éjjel a háznépet nagy durranás ébreszté fel, s a szerencsétlen íróasztalánál vérben találtatott. Armand mint elhagyott árva állt a világban, míg a kormány, melynek atyja boldogabb napokban kölcsön által nagy szolgálatot tőn, őt sok könyörgés után e klastromba adá nevelésre. – Ő szerencsétlennek érzé magát, s nem ok nélkül, mert ha keserves csalódni a férfinak is, s ha kínos, visszatekintve pusztaságot látni hátunk mögött: mennyivel keservesebb ez a gyermeknek, ki belépve az életbe, csak kételkedést visz magával remények helyett, s lételünk szebb örömeiről lemond, még minekelőtt küszködött. – De éppen ez a szerencsétlenség, ezen elhagyottság vala az, mi őt szívemnek még kedvesebbé tette. – Nem boldogíthattam-e őt, nem lehettem-e mindene én, ki néki önmagamat áldoztam volna fel? Ifjú szívem oly büszke vala szeretetében. S mit kelle a világ nékünk, minek az emberek, kiket megvetni kezdék; a szív mindenhatónak érzi magát, ha szeret, s én szerettem őt; – nem azon hideg, meggondolt érzeménnyel, melyet később barátságnak nevezünk, s melyet néha csak szokás vagy nehéz pillanatokban becsületérzés tart fenn, melynek rokon érzemények s próbatételek és célok kellenek; – én szerettem őt ok nélkül, de lángolón, szívem egész ifjú erejében, miképp csak gyermekkorunkban szerethetünk, hol egész érzeményünk, mellyel egykor a hazát, a világot s kedvesét öleli a férfi, egy lényben pontosul, s megelégedettnek érzi magát.

Álom vala ez is, melyből bús tapasztalások végre felébresztének, de mely éltem sötét fátyolán még most is átragyog.

De Armand háttérbe szorítá anyám emlékét szívemben. Talán büntetésül adatott, hogy általa szenvedjek?

7

Mintegy hat esztendőt töltöttem itt; ez idő alatt atyám két-három ízben meglátogatott, valahányszor írtam, mi név-, születés- s újesztendő napján rendesen megtörtént, egy pár sorban felelt, s új szorgalomra intett; egyébiránt el valék hagyatva. Egy szép estve éppen Armanddal a kertben sétáltam, s mert egypár nap múlva el kelle mennie, mély fájdalommal elválásunkról beszélgettünk, midőn az öreg János előmbe lép, s még mielőtt egészen ráismernék, könnytelt szemekkel melléhez szorítva, tudtomra adja, hogy értem jött. – Még két napig maradtam, hogy Armanddal együtt mehessek, s elhagytam a kollégiumot.

Nem tudom, mi különös érzemény tölti a szívet, valahányszor búcsúznunk kell; ha a hely, melytől megválunk, nem gerjeszt is boldog emlékeket lelkünkben, sőt ha csak fájdalmat találtunk körében, keblünk mégis szorul, s majdnem oly nehéz síroktól megválnunk, mint kedveseinktől; balgatag szív, mely mindig ragaszkodik, csak hogy, ha végre el kell szakadnia, annyival mélyebb sebet érezzen. – De ha nehezen esett is az elválás, s midőn ősz hajú priorunk végáldását mondta rám, s társaim végköszöntésüket kiálták utánunk, szemeim könnyekkel teltek: alig értünk a városon ki, honnan visszafordulva elhagyott lakhelyünket nem láthatók, boldognak érzém magamat: s hogy is ne? Mily fájdalmat nem felejtene az, ki magát szabadnak érzi, s én annak gondolám magamat. A nyílt vidék hullámzó vetéseivel körülöttem, előttem a messze elnyúló út, hol majd egy vándor, majd egy utazókocsi voná magára figyelmemet, itt-ott egy sötét erdő, s messzünnen a hegylánc, mely láthatáromat beszegé; előttem egy új világ, egy bájló, virító világ, melyben a nagy bércektől a legkisebb növényig minden, amit láték, szívemet gyönyörrel tölté; melyben a messze áthangzó harangszó s az emelkedő pacsirta éneke mindannyi víg köszöntésnek tetszék szívemnek. – S ennyi öröm között senki, aki mondaná, hogy sebesebben menjek, vagy lassabban, jobbra vagy balra; senki, aki örömöm kicsapongásait kémlelné, feljegyezné, s intésivel rontaná; szabad, mint csak gyermek érezheti magát, ki szigorú nevelőjétől megszabadulva, vígan lép ki első tömlöcéből, nem gyanítva még, hogy az élet, melybe lép, csak egy más, nagyobb fogház, melynek rendszere elkülönzés és munka, mint milyeket Amerikában építenek. Ó, bájló csalódás, mellyel a világba lépünk! Mi dicsően áll a föld a nap első sugáriban, mi könnyen oszolnak a ködök, melyek tereit itt-ott elborítják, s mily könnyű az út, mely előttünk terjed, s melynek átfutására még annyi erő, annyi kedv forr keblünkben. S hogy mindennek ily hamar kell múlnia. Ó, ha a gyermek sejdítené, mi vár reá? ha tudná, mennyit szenvedhetni e rövid életben, mily magányosan állhatunk ennyi ember közt, mi reménytelenül e szép világban! ha csak gyaníthatná mindazon szenvedéseket, melyeket el nem kerülhet, a nagyokat, melyek lelkét lesújtják, s azon kis bajokat, melyeknek még könnyeket sem adott a végzet vigasztalásul; hogy barátjai, kiket híveknek gondolt, el fogják hagyni, s hogy lángoló szerelmével nem fog nyerhetni mást, mint egy tapasztalást, érdemeivel ellenségeket, míg végre fényes reményei, melyek a világot járják körül, egy kis gödörben pontosulnak, csalatva még ott is, ha emlékezetet várt. Ó, hála néked, Istenem, hogy a jövőt előttünk eltakartad.

Atyám engedelméből nem utazánk egyenesen hozzá, hanem kis napi járásokban Bernbe, innen a fenséges Oberlandba, Lausanne-ba, a lemani tón végig Genfbe és Chamounyba. Mi boldog valék – te, ki e vidékeket ismered, képzelheted; szép annak a föld, ki benne csak színét látja, s nem azon kis lényeket, kik rajta küszködnek, gyűlölnek, szenvednek, s kiket, ha később, mint a tisztának vélt cseppben mikroskopium által az infusoriumsereget, megláttunk, elundorodunk. Agg Jánosom, ki szíve örömében alig érzé a gyaloglás fáradságait, s az egész úton nem láta mást, mint engem, s hogy anyámhoz hasonlítok, velem örült; csak Armand nem változott, szomorú vala, mint mindig, sőt mennyivel inkább közeledtünk hazánkhoz, annyival komolyabb. Meglehet, hogy a francia határ gyermekségének bús emlékeit ébreszté szívében, vagy hogy talán érzé, mennyire idegenné válhatik a föld, melyben születtünk, ha nem vár senki reánk határai közt. Így értünk Chamounyba.

Van egy hely a Mont Blanc hegyláncában, melyet kertnek neveznek – egy kis zöld mező ez, jegesektől körülfogva, melyet sok utas, habár az út fáradságos, s maga a látmány inkább különös, mint szép, meglátogat. Ide mentünk mi is, nem lévén semmi inkább gyermekképzetemhez szóló, mint e kis zöld oázis e nagy jégpusztaság között. Kipihenve egy szikladarabon s beásva palackunkat neveinkkel, visszamenet már ismét a jégtengerhez közelítettünk, midőn a Mont Blanc csúcsán elébb, mint egy füstoszlop, később mindig sötétebben nagy felleg vonula fel, vésszel fenyegetve, mely, még minekelőtte a jeges közepéhez érheténk, egész erejével kitört. Fenséges vala a látmány, de borzasztó. Körülöttünk a nagy fellegár, itt-ott egyes villámtól kettészakítva, szétfoszolva, gombolyogva s darabokra szaggatva a nagy szélvész csapásitól, alattunk sötétkéken a jeges, míg a zápor zúgva mosá hullámzó jegét, a szél ordítva futá át a völgyet, s a mennydörgés száz bérctől s sziklától visszalöketve, felhangozék hatalmas szavával. – Szívem szorult s mégis emelkedett, felmagasztalva valék, s elborzadtam; így sieténk tovább vezetőnk után, majd hosszú jégtáblákon végig, majd a nagy hasadékokon jégről jégre szökdelve, míg egyszerre, midőn egy szélesebben átugrom, lábam elcsúszik, hanyatlani kezdek, sötétkéken tátong a mélység alattam, botom kettétörik, és… Armand megragadva, kétségbeesés adta erővel magához húz, s megölelve fenntart. – Mentve valék. – Vezetőnk halványan álla mellettünk, agg Jánosom térdre borulva imádkozott. – Én hallgatva álltam közöttük, magamon kívül valék, mintegy álomból ébredve nézék le a mély hasadékba, mely előttem tátongott, s szívem elborzadott a halál sötét gondolatánál. – De mikor körültekintve barátomat láttam mellettem, lángoló arcain az első örömsugárt, szemében a nem szokott cseppet, s mikor érzém a kezet, mely most remegve pihent az enyimben: akkor boldogság tölte el, akkor érzém, hogy élek, s általa élek, kit e földön leginkább szereték, s karjai közé borulva, záporként omoltak ki örömkönnyeim. – Ezt el nem felejtem – zokogék, s érzém, hogy e szó eskü vala. – A vész azalatt elvonult, ragyogva futá át egy napsugár a tájt, s a fehér Mont Blanc kilépe ködfátyolából, mintha ősz fejével megáldaná ifjú szövetségünket. Ó, ez szép pillanat vala!

Egy pillanat, s utána e hosszú, bajteli élet, s utána ennyi szenvedés, ennyi véghetetlen kín, egy mustármag öröm., s utána e szörnyű növény. – Ó, átkozott pillanat, melynek ily hosszú büntetése! – S miért örültem hát én? – mert mentve valék? megmentve az életre! Nem fekszik-e keserű gúny e szavakban; hogy egy percnyi szenvedés helyett évekig tűrjek, egy halál helyett ezeret szenvedjek; feltartva, mint az állat, melynek a tudós felbontva mellét, kegyetlenül feltartá életét, hogy a halálos szúrást elkerülve, tovább lássa dobogni a remegő szívet, hogy kegyetlen örömére továbbra halassza a végpillanatot, melyben martalékja szenvedései megszűnnek; és én köszöntem ezt! – Ó, nevethetnék – nevethetnék még e szörnyű kínok közt is, ha visszagondolok, mint féltem a haláltól. S mi a halál? – a gyermek, ki álmodá, hogy magasról lezuhan, már érezte kínjait; a fáradt munkás, ki délkor egy fa alatt elaludt, már ismeri semmisedését: s mi remegünk, s tűrünk mindig. Ó, gyávaság!

8

Kevés napok múlva atyámnál valék. Szívesen fogadott, habár a komoly szabályosság, melyből ő soha ki nem lépett, nékem, ki csak szenvedelmeket ismerék, hidegnek látszott is. De miután kevés napok múlva Avignonból visszatérve tudtomra adá, hogy Armand nálunk marad, s hogy vélem menend a toulouse-i egyetembe, s miután János megsúgá, hogy háladatosságból a prefektúra által magát barátom gyámnokává kineveztetvén, egész neveléséről s jövendőjéről gondoskodni fog: akkor felejtve vala minden, s csak öröm s szenvedelmes köszönet tölté szívemet atyám iránt.

Egy vala, mi e tiszta eget elborítá, s lelkemet néha mély gondokkal tölté; azon vallástalanság vala ez, mely, fájdalom, majdnem egész Franciaországban közönségessé vált, de melyet én atyám házánál először láttam. – Jezsuitáknál nevelve, ifjú szívem egész hevével ragadta meg azon hitet, melyben évekig boldogságomat találtam, s nem lehete nem csodálkoznom azon hideg közömbösségen, melyet most magam körül láték. – Vasárnap jött, és senki templomba nem ment; a nép processziót járt, mi nyugodtan nézénk ki ablakainkon; az egyház böjtöt rendelt, s mi húst evénk; én enni nem akartam, s atyámat a böjtre figyelmessé tettem; ő mosolygott. Mit jelent ez? gondolám magamban, atyám mosolyg! S lelkemben az első kétely támada, gyengén s küszködve még erősebb hitemmel, de mégis szüntelen visszatérve, s mindig új erővel. Talán a böjt nem fő dolog? így töprenkedém magamban; de hát mi volna az, ha az egyház egy parancsolatját meg szabad szegnünk? S gondoltam mindig többet s mélyebben, de anélkül, hogy lelkemnek nyugtot találhatnék, vagy visszavarázsolhatnám azon örömöket, melyeket hitemben egykor találtam; s ha a templomban valék, vagy szobámban Mária-képem előtt térdeltem, mindig újra feltámada a kérdés lelkemben: vajon miért mosolygott atyám? vagy talán nevetséges volna mindez, amit teszek? Elijedtem vétkes gondolatom előtt, s újra elmondám imádságimat; de hasztalan, elveszték varázserejöket.

Szerencsétlennek kezdém érezni magamat; szívem egy új, előbb nem ismert bánat súlyát hordá, s fájt annyival inkább, mert éppen vigasztalásait veszté; de én hallgaték, nem merve senkivel közleni a gyötrelmet, melyet oly vétkesnek gondolék, s mely, habár kínza, nem vala egészen gyönyörtelen, mint minden ily vizsgálódás nem az, hol az ember lerontva boldogságát, az első pillanatokban csak önerejét érzi. – Még minekelőtte atyám házát elhagyám, kételkedő valék.

S nem szörnyű-e meggondolni, hány ember lett azzá ily módon, mint én? Kételkedővé; azaz szerencsétlenné, mert lángoló hitével csak hideg, megvető mosolygás fogadá őt a világon; nem szörnyű-e, főképp ha körültekintve látjuk, hogy nem egyes szerencsétlen kivételek sorsa ez, hanem közbaja századunknak, melyet csak kevés boldogabb vagy erősebb kerülhet el. – Megkereszteltetünk szokásból, mint keresztyének neveltetünk, mert már a felvett rendszer úgy hozza magával; s miután évekig hittünk, s évekig boldogak valánk hitünkben: belépünk az életbe – s csak vallástalanság áll körülöttünk; hitünkről szólunk, s mindenki vállat vonít; az egyház parancsiról – s mindenki szánja gyengeségünket; mert gyakorlati egy század ez, melyben élünk, melynek jelszava: számolj s dolgozzál; a kor vallása haszon, s ha vannak mártírjai századunknak, csak pénzvágy az, mi őket szenvedni s lemondani tanítja. – S vajon ily körülmények közt az egyes megtarthatja-e hitét? Állítsd őt magát hitével ezer üldöző közé, s ő küszködni fog, s halni meggyőződése mellett; de ha nincs, ki ellentmondana, ha mindenünnen csak szánakozás vagy megvetés lép elébe, ha mindenki tűri az ábrándozót, de mint egy ártatlan bolondot, felelet nélkül hagyja: fog-e hinni így is? Az egyes talán, a többség bizonyára nem; mert, miként az életben kiki csak a közfolyamatú pénznemeket gyűjti, úgy a gondolatok világában is csak közbecsű fogalmakat, s kevés van, ki ellenállana, ha ellenállásáért még nem is csodáltatik.

Szerencsétlenségemre nem valék ezeknek egyike, s miután egyetemi éveim eltöltek, s miután olvastam s tanultam, s erősen ragaszkodva hitemhez, mintegy kétségbeesve víttam mindig nagyobb kételyeim ellen: a kételkedő tagadóvá lett, az egykor boldog gyermek örömtelen ifjúvá, s így jövék vissza atyám házához.

9

Tizenkilenc esztendős valék, mikor az egyetemet elhagyám, s az atyai házhoz visszatértem; nem oly boldog, mint mikor gyermekjátékaim között szaladgáltam termeiben, mert belvilágom, melyet egykor szerelem és vallásosságból alkota lelkem, eltűnt; de boldog ismét, mint minden ifjú, ki pályája kezdetén állva, erejét győzhetetlennek érzi, s a díjt, melyért küszködni akar, nagyobbnak, mint melyet életünkben találhatunk. – Ki nem képzele dicső jövőt magának ilyenkor? ki nem érze egy Caesart vagy Mirabeau-t lelkében e napokban, hol nagyszerű önösségünkben elfelejtjük, hogy van minmagunkon kívül más is e világon, ki az emberi nemnek feláldozhatja életét, s hol még semmi sem látszik lehetetlennek, kivévén, mi legvalószínűbb, hogy közönséges emberekké válandunk. – Ó, mi szomorú később visszatekintenünk! Nem, mert minden év meghozá bús tapasztalásait: hanem visszatekinteni minmagunkra s látni, mi kevés maradt az ifjúból a férfiban; látni, mennyi remény, mennyi magas érzemény fekszik temetve a szívben; ki tehetné ezt csak huszonnégy esztendős korában is anélkül, hogy melle egy sóhajtól ne emelkednék, és koldusnak ne érzené magát.

Én gazdag valék tanulótársaim közt, egyike az elsőknek, atyám által mintegy biztosítva, hogy érdemeim homályban nem maradhatnak. Nagy költő az ifjúkor, s nem kell csak annyi sem, hogy szép jövendőt alkosson magának képzetében, s nem kelle atyám biztatása, ki – az élet azon korához érve, melyben mindenki, kevés hátralevő napjaiban önösségének már elég helyet nem találva, szívesen helyezi reményeit gyermekébe – nem szűne meg fényes terveket alkotni s hiúságomat ébresztgetni. – Nagy úr léssz – így szóla ő, ha néha magunk valánk –

, a Bourbon-ház nem felejtheti érdemeimet, s benned fogja megjutalmazni. – Nagy ember leszek, így álmodoztam én, ki csak magamnak akartam köszönni jövendőmet, s megelégedtünk mindketten: ő, mert arcomat lángolni látván, azt képzelé, hogy Lajos keresztje után dobog szívem, én, mert hízelgő szavaiban érdemeim elismerését láttam, s mintegy biztosítását nagy reményeimnek.

Armand – ki iránt érzeményem nem változott, s ki oly híven látszék ragaszkodni hozzám, hogy barátságunk társaink közt szinte közmondássá vált – velem jött most is; talán egyetlen fájdalmam az vala, hogy nem osztozék örömömben. – Ő búsabb vala még, mint ennekelőtte; mennyivel többet szóltam reményeimről, annyival komolyabb redőkbe vonult homloka; s én, ki nagy nemeslelkűségemben meg nem foghatám, miként nem örülhetünk barátunk örömeinek még inkább, mintha mi bírnók – mert nem én valék e helyzetben, s boldog nem tudja, hogy irigyek lehetünk, ha nincsenek reményeink –, bámultam kedélyét, s amennyire lehete, mulatságok által igyekeztem elűzni bánatát. – Vadásztunk, sétáltunk, naponkint Avignonba menénk, néha tovább, s így múlt majdnem egy hónap. – Avignonban egy néném lakott, dús, mint atyám mondá, s azért olyan, kit tisztelni kell; ehhez menék majdnem naponkint; Armand közönségesen nem jött velem, s ha végre az öreg számtalan kérdéseitől s intéseitől szabadulhaték, mindig a nagy templom vala találkozóhelyünk. Egyszer néném nem vala otthon, s időnek előtte érve a templomba, soká járék fel s alá a nagy gót épületben; majd a sírkövek felírásait olvasgatva, majd a szentképeket nézve egyenkint. Az est közelgett, a templom keleti része homályosodni kezde, míg a nyugot felé nyíló ablakok az alkony végsugáriban égtek. Mély csend uralkodék körülöttem, s lelkem ábrándokba merült. Én ismerém e templomot, sokszor hozott ide anyám, s még jól tudtam a helyet, hol akkor térdelni s imádkozni szoktam; – akkor mennyit érezék e falak közt – mennyi értelem élt e kőszobrokban – s most!… Álmaimból könnyű léptek ébresztének fel, s visszafordulva egy asszonyt láték, ki a templom egyik mellékkápolnájában eltűnt. Mit akarhat ez itt, gondolám magamban, ilyenkor s ily magányosan, s egész kíváncsiságom felébredett; már követni akartam, midőn a templom másik ajtaján egy magas fiatalember lépe be, ki körüljárva a templomban, végre ugyanazon kápolnában eltűnt. Szerelmesek, gondolám, mi közöm hozzá, s már menni akartam, de nem tudom, mi titkos vágy tarta vissza, hogy nem meheték. Végre oszloptól oszlophoz haladva, mintha a templomot nézném, oly helyre jutottam, honnét a kápolnába láthaték. Egymás mellett álltak, az asszony lehajtá fejét, a férfi szenvedéllyel látszék beszélni, néha egyszerre elhallgatott, hihetőleg feleletet várva, mert az asszony ilyenkor tagadólag rázta fejét, mire ő mindig nagyobb szenvedéllyel tovább szólt – végre a férfi elment; a nő egy pár lépésre követé, csendesen visszatartva őt karjánál, s kezét nyújtva, mire ő haragosan visszataszítá kezét, s elsietett. – Az asszony egy ideig utána nézett, végre eltakarva arcát kezeivel, az oltár elébe térdelt; – sírt. – Valami oly regényes vala ez egész történetben, mi egész szívemet elfogá, s még mozdulatlanul állék oszlopom mellett, a kápolnára függesztve tekintetemet, mikor Armand a templomba belépe. Útközben éppen a látottakat beszélém Armandnak, midőn a postaház előtt elmenve, egy fiatal embert látánk a kapun bemenni. – Fogadni mernék, hogy ő – szólék barátomhoz, s kevés percekkel azután a párizsi mail zörge végig az utcákon. Mégis szeretném tudni e történetet, szólék ismét. – Hadd el – felele Armand rosszkedvűen –; az egész bizonyára nem oly érdekes, mint gondolnád; férfi, ki asszonyt csal, s ez közönséges dolog; vagy talán asszony, ki férfit csal, s ez még közönségesebb; egyike azon szenvedéseknek, melyeken valamennyien átmegyünk, mint gyermekbetegségeinken, de anélkül, hogy veszedelmesek lennének, vagy egyszernél többször bántanának; – ne félj, kerül még rád is a sor, s akkor megtudod e szerelmesek titkát is; suttogva azt fogod mondani kedvesednek, mit ezen úriember mondott templomi szépednek; azt fogod tőle hallani, mit ő hallott, boldog lenni és boldogtalan, mint ő; hisz évezredek óta ugyanazon kívánságokat ismétlik millió ajkak, s millió szívek ugyanazon kínokat szenvedik, ugyanazon örömökben boldogok; mióta a világ áll, nemünknek nem volt egy józan órája.

De míg ő így szólt, szokott keserűségével gúnyolva az embereket, addig új meg új történeteket szövék képzetemben, s nem vala nyugtom, míg ismét másnap reggel Avignonba nem meheték, hol az egésznek nyomára reméltem akadhatni.

10

Midőn másnap nénémhez menék, az egész házat megváltozva találtam; a füves udvaron egy utazókocsi állt, az első talán, mióta a háziasszony 1800-ban az emigrációból visszatért; a pitvar teli rakva málhákkal s bőröndökkel; az előszobában idegen cselédek jártak, egyszóval: minden vendégre mutatott. – S nem képzelheted meglepetésemet, midőn néném közteremébe belépve, agg barátné helyett, milyet a jövevényben vártam, egy deli nő tekinte rám, s néném jókedvűen kezemnél fogva engem, mint egyik rokonát mutata be a szép asszonynak.

Megkíméllek leírásától, mert tudom, hogy szavakkal csak Isten teremthet, s nem akarok költők módja szerint rózsát, eget, éjt s más ily szépségeket összekeverni, mi legfeljebb oly fogalmat adhatna a leírott tárgyról, mint a festő palette-je a dicső műről, mely az ott felrakott színekből alakult. Ő szép volt, mint asszonyt nem láték elébb, s ha első látására meglepettem, mert némi hasonlatosságot találék azon asszonnyal, kit a templomban láttam: mikor kezét nyújtva mint rokonának, azt ajkaimhoz szorítám, szívemben egy érzemény ébredett, melyet eddig nem ismerék, s mely a templomi regényes találkozást hamar elfeledteté. – Néném nem győzé eleget kérdezni férjéről, ki csak egy hónap előtt halt meg, s arról, hogy jött? meddig marad? mit viselnek leginkább Párizsban oly korú asszonyok, mint ő? hogy néz ki a király? s tudja az ég, mit nem, hogy szegény rokonom alig győze felelni, én hallgatni. Végre az öreg magunkra hagyott. – Mennyit nem akarék beszélni elébb Júliával, mily szép frázisokat fontam képzetemben, csak várva a pillanatot, melyben magam leszek, hogy minden tökélyeimet kimutassam – s most a néne elment, s én hallgaték. A vér szívemhez tolult, arcaim égtek, szinte imádkoztam egy gondolatért, s nem juta eszembe semmi. – Ki nem volt ily helyzetekben ifjú korában? hol még beszélgetni nem tudunk, mert mindig akarunk valamit mondani. A percek, melyeket így hallgatva tölték, éveknek látszottak, de Júlia végre megkönyörült rajtam, s megszólíta, s minden helyén volt. – A kő, melyet valaki megindíta a tetőn, nem futhata sebesebben lefelé, mint én beszédemmel a tárgyakon. Júlia oly figyelmesen hallgatott, oly kérdezőleg felelt, oly szépen mosolygott, hogy hamar elfelejttette velem, mi rövid ideje ismerem, s örömömben mindent kifecsegék, mi csak lelkemet tölté, múltat s jövőt, reményt s bánatot. Tizenkilenc esztendős korunkban úgyis csak azért vannak titkaink, hogy mennyivel többekre bízhassuk; s mikor néném visszatért, kiket mint idegeneket hagyott el, szinte barátokká váltak

– sőt én szerelmessé.

Nem tudom, voltál-e valaha szerelmes; mert sokan vannak, kik ez érzeményt soha sem ösmerék, miként sok fa nem hajt virágot, és sok ember nem érzi a költészet szépségét; de ha voltál, emlékezzél vissza az időre, hol komoly arcod még érzeményeid lángjaiban égett, hol egy tekintet több vala az egész világnál, egy kézszorítás több az egész emberi nem dicséreténél; hol minden szó egy örömvilágot alkota benned, s mintegy meghalva a földnek, mennyországot éltél szerelmedben; s ha az emlékezet egy könnyet csal szemedbe, s mintegy honvágy tölti szívedet e boldog idők után, akkor megértettél. Én őt szerettem, lángolón, véghetlenül az első pillanattól; mert csak így szerethetni. Kinek napok kellenek s hetek és évek, míg tökélyt tökély után kiösmert, s az egészet fölszámolva, végre meggondolva kimondja, hogy szeret – az boldog férjjé válhat, de nem szeretett soha. Csak kinek lelkét mintegy őrültség ragadá meg, ki egyszerre boldognak érzé magát, vagy elkárhozottnak, mintha éltét átok vagy áldás hatotta volna át egyszerre; ki nem keresett tökélyt, nem ismer hibákat, nem tud, nem akar semmit, hanem csak érez, s egyszerre veti oda mindenét ez egy érzeménynek, s nem remél semmit, s nem fél semmitől: az szeret, mint én szereték – az hozhat ítéletet tetteimről.

Armand hidegebb lelkű vala, s mikor visszatérve Avignonból, szívemet kiöntém előtte, s az először szerető sokbeszédűségével mondám el egész boldogságomat, s hogy Júlia mindenem, s hogy nélküle nem élhetek, s mit szerető ily alkalomkor, főképp ha fölötte csillagos ég boltozik, mondhat: ő mosolyogva hallgatá szívömledezésimet.

– Nemde mondtam – így szóla nevetve –, hogy rád is fog még kerülni a sor, s mihamar bételjesedett; minden embernek megadta őrültségét a végzet, csak félek, néked nem juta elég belőle, hogy vele soká beérhessed, s nincs fájdalmasabb semmi e világon, mint kijózanodni. – Most öröknek gondolod szerelmedet, de hidd el, álmak nem tartanak soká, s főképpen ez nem, melynek szétoszlatására sokszor nem kell erősebb érintés, mint egy csók. Szegény szerelmesek; a mechanikus, ki magát mobile perpetuum feltalálójának képzeli, nem büszkébb, mint ők, ha öröklő szerelmökről szólnak; de még hangzik a magyarázat, s máris megállt a műszer, s máris elszégyenülve összerakják szegény holmijokat, boldogok, ha még privilégiumot nem kértek nagy találmányukra, azaz: nem házasodtak meg, s nem kényszerítik magokat örök tettetésre.

Nem fáj semmi úgy, mint hallani, amit később magunk tapasztalunk, s kértem Armandot, hogy hagyjon fel gúnyolásával; úgysem szerettél soha – szólék sóhajtva. – Csalatkozol – felele ő –, én szerettem, habár nem szóltam is, mert lelkem nem szívesen tárja ki kincseit; én szerettem lángolón, igazán, mint te, s megszűntem szeretni, mint te fogsz. Én egyszer szerettem életemben, te, kinek természete lángolóbb, hihetőképp többször fogsz szeretni – de azért szerelmem mégiscsak egy pillanat vala, mint a tiéd leend, mert az aloe, mely egy században egyszer virágozik, s a rózsa, mely minden hónapban új bimbókat hajt, egyformán csak napokig tartják meg virágukat.

– S ha szerettél – szólék –, miért titkoltad barátodtól?

– Mert ismerem az embereket – felele keserűen –, és sejdítém, ami most megtörtént, s mert büszke vagyok, s nem akarnék szánatni, még általad sem. – Ő elhallgatott.

– S miért hagyattál el? – kérdezém szinte ijedten.

– Hihetőképp, mert egy más érdemesebb, azaz nagyobb nevű vagy vagyonú foglalá el helyemet; hisz a szerelem vak, s nem csodálhatni, ha egy szép név hallásán vagy egy kis arany érintésén megindul. Jó éjszakát; álmodjál kedvesedről, s ha tán ő is a szép lovakról álmodik, melyekkel veled Párizsban kocsikázni fog, s inasaidról s házadról, akkor holnap viszonozni fogja szerelmedet.

Nem írhatom le, mi kellemetlen hatást tettek e szavak rám; de mikor ismét magam valék, s felnéztem a csillagos égre, mely sötétkéken boltosult fölöttem, Júlia képe támada fel lelkemben, s hallgatott minden emlék, mely nem felőle szólt.

11

Nem akarlak untatni boldogságom leírásával. Mint a tiszta nyári ég, melynek kék boltozatján semmi kitűnőt nem találsz, mert a napsugárok mindent egyenlő világossággal töltenek; mint a tér, melynek egyenlőségén tekinteted elfárad, mert minden talpalatnyi föld megtermi virágát s zöldjét: ilyen vala életem szerelmem első napjaiban, egy véghetetlen boldogság.

S hogy is lehete másképp. Ha van boldogság a világon, ha van valami, miért élnünk érdemes, bizonyára első szerelmünk az; e képzelet több gyönyört nyújt, mint éltünk minden valósága. S miként ne lettem volna boldog én, ki előtt mind ez öröm oly egyszerre, oly váratlanul nyílt meg. – Soha ember több szerencsét nem éldelt, mint én e napokban.

Armanddal ritkábban találkoztam, s bár tagadtam enmagam előtt, érezém, hogy tőle távoztam. A szívben több érzemény férhet meg, de csak egy szenvedély, s nálam elébb a barátság is az vala. Most lelkemben csak egy gondolat élt, szívemben egy érzemény lángolt, s az Júlia vala.