Date: 2026-08-07T11:16:21+00:00
Publisher: Underground Kiadó

Handa Luca

SZÁRNYAK A SÖTÉTBEN

Copyright © Handa Luca, 2026

Minden jog fenntartva!

Kiadta az Underground Kiadó Kft. ,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

undergroundkiado. hu

ISBN: 978-963-574-708-5

Szöveg © Handa Luca, 2026

Szerkesztő: Tenner Anna

Vannak helyek, ahová nem az ember választása juttatja el, hanem a

sorsa – és vannak helyek, ahová a sorsa is félve lép be.

1. fejezet

Érkezés

Egy sűrű erdő mélyén fekvő akadémiára írattak be. Az odavezető út hosszú és hideg volt, a köd a ruhámra tapadt, és minden lépésemnél azt éreztem, hogy nem vagyok egyedül. A fák túl közel álltak egymáshoz, ágaik összezárultak felettem, mintha figyelnének.

Amikor megérkeztem, az iskola templomainak harangjai egyszerre kondultak meg. A hangjuk mélyen a mellkasomba vágott, lassan és könyörtelenül. A hideg levegő felsértette a torkomat, miközben megálltam az akadémia fekete vaskapuja előtt. A kapu fölött repedezett kőoszlopok emelkedtek, rajtuk elmosódott szimbólumokkal. Régi jelek voltak. Olyanok, amelyeket nem felejtenek el.

Egy pillanatig nem mozdultam, mert tudtam, hogy a kapun túl nincs visszaút.

Amikor átléptem a küszöböt, a levegő megváltozott. Hidegebb lett, nehezebb. A fáklyák sárgás fénye torz árnyakat rajzolt a falakra, a kőpadló tompán visszhangozta a lépteimet. A falak repedezettek voltak, mintha minden kő egy régi történetet hordozna magában.

A folyosó végén egy ajtó állt.

Megérintettem a kilincset. Jeges volt.

Ahogy lenyomtam, a sötétben vörös szemek gyulladtak fel. Több száz. Talán ezer. A testem megfeszült, a lélegzetem elakadt, a szívem vadul vert. A szemek mozdultak, követtek, mintha éltek volna. Nem tudtam megmozdulni.

Egy pillanattal később mind eltűntek.

A sötétség visszazuhant a falak közé. Hideg verejték csorgott végig a halántékomon. A fáklyák lángjai megremegtek, és a folyosó végén egy alak rajzolódott ki.

Egy férfi lépett elém. Magas volt és vékony, fekete haja a vállára omlott. Vörös szemei fáradtak voltak, mégis élesen figyeltek. Egyetlen szót sem szólt. A kezembe nyomott egy gyűrött papírcetlit.

A papíron ennyi állt:

„2. emelet, 33-as szoba.”

Amikor felnéztem, a férfi eltűnt. Mintha soha nem is lett volna ott. Csak a csend maradt, olyan sűrű, hogy hallani lehetett a saját szívverésem.

A lépcső keskeny és meredek volt. A falakon sötét foltok húzódtak végig. Nem akartam eldönteni, mik azok. Minden lépésnél úgy éreztem, hogy követnek, de amikor hátranéztem, csak az üres folyosó bámult vissza rám.

Megálltam a 33-as szoba ajtaja előtt.

A kilincs rozsdás volt. Amikor lenyomtam, fémes nyikorgás hasította ketté a csendet.

A szobából furcsa, édes illat áradt ki. Volt benne valami idegen, valami nyugtalanító. Halk ének szűrődött ki, törékeny és tiszta, mintha valaki a saját lelkét adná minden hangért.

Benéztem.

A szoba hideg volt. Az ablaknál egy lány ült az erkély korlátján. Hosszú, koromfekete haja a hátára omlott, lábai a mélybe lógtak. Angyalszárnyai sérültek voltak. A tollak között fekete égésnyomok húzódtak, egy-egy letört toll lassan hullott lefelé, mint egy sötét hóesés.

A lány rám nézett. Amikor az üres fekete tekintete rám szegeződött fekete füst szerű sötétség lepte el a látóterem.

2. fejezet

A titok angyala

Ahogy ott álltam az ajtóban, a szoba csendje rám nehezedett. A falakról tompán verődött vissza a folyosó fáklyáinak fénye, a levegőben édes, idegen illat lebegett. Halk ének töltötte be a teret. Tiszta volt és törékeny. Nem a falakból jött. A hang az erkély felől érkezett.

A lány ott ült a korláton, a semmibe bámulva. Hosszú, fekete haja megmozdult a huzatban, a holdfény megcsillant a tincsei között. Szárnyai félig nyitva lógtak a háta mögött. A tollak sötéten fénylettek, de több helyen szakadtak és megégtek. Olyan sérülések voltak ezek, amelyeket nem lehetett elrejteni.

A mellkasomban szorítás támadt, ahogy közelebb léptem. A padló halk recsegéssel tiltakozott minden lépésemnél. A hideg levegő felsértette a tüdőmet.

– Ki vagy te…? – kérdeztem halkan.

A lány lassan felém fordult. A szeme vörös volt, de nem haragot lát -tam benne. Fáradtságot. Mély, régi szomorúságot. Ajkai megremegtek, még sem szólt. Úgy nézett rám, mintha keresne bennem valamit.

Nem tudtam megállni. Odaértem hozzá, és óvatosan a sérült szárnyához értem.

A világ széthasadt.

Vakító fény villant fel, és a következő pillanatban egy hideg, ködös réten álltam. A hold sápadt fénnyel világította meg a tájat, apró pelyhek hullottak alá. A rét közepén a lány térdelt. Fiatalabb volt. Sebezhetőbb.

Mögötte hatalmas angyalok álltak, szárnyaik ragyogtak.

– Áruló! – zúgta egy hang, amely megremegtette a levegőt.

A lány összeesett. Szárnyai lángra kaptak. Fekete füst szállt fel, a tűz végigkúszott a tollakon. Nem könyörgött. Nem kiáltott. Egyetlen könny gördült le az arcán.

A következő pillanatban már futott. Az éjszaka leple alatt menekült, sebesült szárnyakkal, vérző lábakkal. Átugrott egy falat, az erdő felé rohant. Az ágak felsértették a bőrét, mégsem lassított. A halál a nyomában volt.

Végül megpillantottam a vaskaput — az akadémiát. A látomás hirtelen szertefoszlott.

Újra a szobában álltam, a hideg levegőben. A lány remegett előttem, tekintete kétségbeesetten kapaszkodott belém.

– Láttad…? – kérdezte halkan.

– Igen – feleltem. A hangom idegennek tűnt a saját fülemben.

– Kérlek… ne mondd el senkinek… – A szavai elcsuklottak. Könnyek csordultak végig az arcán, sötét foltokat hagyva a ruháján.

Nem tudtam mit mondani. Csak álltam, és azt éreztem, hogy túl nagy terhet láttam meg.

– Hogy hívnak? – kérdeztem végül.

Lehunyta a szemét. Mély levegőt vett.

– Axarlale.

A név megmaradt a levegőben. Szép volt. Fájdalmas.

Egy lépést tettem felé, de az ajtó nyikorgása kettétörte a pillanatot.

Megfordultam.

Az ajtóban egy magas férfi állt. Fekete ruhát viselt, hosszú kabátja árnyékként simult rá. Amikor felemelte a fejét, vörös szemei hidegen izzottak fel. A levegő megfagyott körülötte.

Axarlale hátrált. A korlátnak ütközött, mintha ki akarna ugrani. Nem volt ideje.

A férfi egyetlen mozdulattal megragadta a szárnyát. Axarlale felsikoltott.

– Mi folyik itt, Axarlale?! – kérdezte a férfi. Hangja jeges volt.

Az árnyak megnyúltak a falakon. Odakintről harangszó szűrődött be, lassú és baljós.

A gyomrom görcsbe rándult.

Tudtam, hogy ettől a pillanattól kezdve semmi sem marad úgy, ahogy eddig volt.

3. fejezet

A harangok éjjele

A templom harangjai egyre hangosabban kongtak. A hangjuk végigfu tott az üres folyosókon, beleremegett a falakba, és lassan beköltözött a fejembe. Nem tudtam, meddig szólnak még, és mikor válnak a gondola taim részévé.

Axarlale hátratántorodott, amikor az idegen férfi megszorította a sérült szárnyát. Fájdalmas kiáltás szakadt fel belőle. Éles volt, mégis tiszta. Olyan hang, amit nem lehetett figyelmen kívül hagyni.

– Engedj el… – suttogta. – Kérlek…

A férfi lassan felnézett. Vörös szemei izzottak, a szája szegletében hideg mosoly jelent meg.

– Mit keresel itt, Axarlale? – kérdezte. – Miért hagytad el a helyedet?

A hangja torz volt és mély, mintha nem egyetlen torokból szólna. Axarlale megremegett, de nem válaszolt. Lesütötte a szemét.

Nem bírtam tovább nézni.

– Hagyd békén! – kiáltottam, és előre léptem.

A férfi felém fordult. A tekintetünk találkozott, és a világ egy pillanatra megállt. A harangok hangja tompult, a folyosó elsötétült. A szemében valami ősi sötétség izzott. Ismeretlen volt, mégis ijesztően ismerős.

A következő pillanatban már előttem állt.

A keze a torkom köré zárult. Jeges ujjak szorítottak, a lábaim elemelkedtek a földtől. Kapálóztam, de a karjaim gyengék voltak. A látásom elhomályosult, a harangok kongása messziről érkezett.

– Ne avatkozz olyan dolgokba, amelyekhez nincs közöd – mondta halkan. – Halandó.

A hangja belülről hasított belém.

Axarlale felkiáltott.

Egy fekete toll szakadt ki a szárnyából, és lassan hullani kezdett. Amikor a földre ért, sötét füst szállt fel belőle. A férfi meglepődött, és egy pillanatra elengedett.

Zuhantam.

A kőpadló keményen csapódott a hátamnak. Köhögve kaptam levegő után. A látásom még ködös volt, de éreztem, hogy a levegő megváltozik.

Axarlale szárnyai kitárultak.

A sötétség megmozdult. Fekete köd gomolygott fel a falak mentén, betöltötte a szobát. A férfi hátrált, a tekintete most először bizonytalan volt.

– Te… – szólalt meg halkan. – Te még mindig képes vagy erre?

Axarlale felemelte a fejét. Könnyek csillogtak az arcán, de a szeme hideg és tiszta volt.

– Elég volt, Kael – mondta.

A hangja csendes volt, mégis erősebb bárminél.

A harangok odakint utoljára kondultak, majd hirtelen elhallgattak. A csend feszülten állt meg körülöttünk. Egy vakító villanás töltötte be a szobát.

Kael alakja megremegett, majd hátrált. Árnyékká vált, végül eltűnt, mintha sosem létezett volna. A köd lassan oszlani kezdett. A fekete tollak hangtalanul hullottak a földre.

Axarlale a falnak dőlt. A levegő után kapkodott, a szárnyai remegtek. Az ereje elfogyott.

Felültem, majd felálltam. Odaléptem hozzá, és óvatosan megérintettem a vállát. Megremegett, de nem húzódott el. Felnézett rám.

– Köszönöm – suttogta.

– Ki volt ő? – kérdeztem halkan, miközben segítettem neki leülni az ablak mellé.

Axarlale kinézett az udvarra. A telihold tisztán világított, a fák mozdu latlanul álltak.

– Egy vadász – mondta. – Bukott angyalokra vadászik. A lelkünkre.

Elhallgatott egy pillanatra.

– Ő is annak tartja magát.

Egy könny gördült le az arcán.

Leültem mellé a hideg kőpadlóra. Nem szóltam. Csak a holdat néztem vele.

És akkor már tudtam:

nem hagyhatom őt egyedül ebben a világban.

4. fejezet

Látomások visszhangja

A világ elsötétült körülöttem.

A feketeségben lassan formák bontakoztak ki. Nem hirtelen, hanem fokozatosan, mintha valaki rétegről rétegre festené elém a képet egy halott vászonra.

Egy fagyos erdő közepén álltam. A levegő hidege égette a tüdőmet, a hó bokáig ért, és a szél vérszagot hordozott magával. A hold a fák között villant fel, a sötét ágak karmokként hajoltak fölém.

A tisztás közepén Axarlale állt.

Összegörnyedve, mozdulatlanul. Fekete tollak hullottak a hóba körülötte, mintha egy szétszakított szárny maradványai lennének. Rohanni akartam felé, de a testem nem engedelmeskedett.

Egy alak állt előtte.

Magas volt, sötét köpenyt viselt. A csuklya alól csak két vörösen izzó szemet láttam. Megpróbáltam megmozdulni, de a félelem a földhöz szögezett.

A férfi lassan felemelt egy vékony, fekete pengét.

– Ne! – kiáltottam.

A hangom eltűnt a hideg levegőben.

A penge lesújtott. Axarlale hátán felszakadt a ruha és a bőr, fekete vér fröccsent a hóra. A hó sisteregve olvadt el ott, ahol a vér hozzáért. Axarlale felkiáltott, a szárnyai remegtek.

Egyetlen lépést tudtam tenni felé. Láthatatlan fal állta utamat.

A férfi hátrált. A pengéről vér csöpögött. Egy pillanatra rám nézett. A tekintete üres volt, mégis átégetett.

Azt üzente: te tehetsz róla.

Sikoltani akartam.

A világ széthullott.

Lihegve ébredtem fel a hideg kövön. A testem sajgott, a mellkasom szorított, mintha valóban futottam volna. Hideg verejték borította a bőrömet. A szobában halvány hajnalfény szűrődött át a repedezett ablakon, de minden tompának tűnt.

Az orromban még ott volt a vér fémes szaga.

– Hol van Axarlale? – szakadt fel belőlem rekedten.

Körbenéztem. Nem volt ott.

Mozgást láttam magam mellett. Egy alak hajolt fölém. A látásom még homályos volt, ösztönösen hátrébb kúsztam.

A férfi egy kancsót tartott a kezében. Vizet töltött egy pohárba, majd letérdelt mellém, és felém nyújtotta.

– Igyál – mondta nyugodtan. – Mielőtt összeesel.

Elvettem a poharat. A kezem remegett. A hideg víz végig folyt a torko mon, és lassan kitisztult a fejem.

Amikor felnéztem, megláttam az arcát.

Szőke haja volt, zöld szemei nyugodtak, mélyek. Nem volt bennük fenyegetés. Pont ettől volt nyugtalanító.

– Ki vagy te? – kérdeztem halkan.

– Drayver – felelte. – És te Akame vagy.

– Honnan tudod a nevem?

– Mindenki tudja – mondta egyszerűen.

A gyomrom összerándult.

Hirtelen égető fájdalom hasított a bal karomba. Felsikoltottam, a pohár kiesett a kezemből és szilánkokra tört. A bőrömön vörösen izzó jel jelent meg. Egy kör alakú pecsét, benne szárnyak és szemek. A minta sötéten lüktetett.

– Mi ez?! – ziháltam, és a falhoz hátráltam.

Drayver letérdelt elém. Óvatosan megfogta a karomat. Az érintésére a pecsét halk, kék fénnyel izzott fel.

– Ez a sorsod – mondta halkan. – Amit tegnap láttál, csak a kezdet volt.

Felnéztem rá.

– Apád már tudja, hogy ébredsz.

A szavai súlyként zuhantak rám. A pecsét lassan elhalványult, de éreztem, hogy ott maradt a bőröm alatt, együtt dobban a szívemmel.

– Hol van Axarlale? – kérdeztem újra.

Drayver egy pillanatig hallgatott. A tekintetében sajnálat villant.

– Ahol lennie kell – felelte. – De ha életben akarod tartani, ideje felébredned. A valódi világra.

A hajnal fénye megcsillant az ablakon.

És akkor megértettem:

a látomás nem álom volt.

Hanem figyelmeztetés.

5. fejezet

A pecsét titkai

A fájdalom nem csillapodott.

Egyre mélyebbre hatolt.

A pecsét izzott a karomon, vörös fénye lüktetett, mintha élne. A bőröm alatt idegen erő mozgott, hideg, suttogó jelenlét, amelyet nem értettem, mégis tudtam: hozzám tartozik. Apró fekete villanások futottak végig a mintán, a levegő megremegett körülöttem.

Térdre estem a kőpadlón. A tenyerem füstölt, ahogy hozzáértem a földhöz.

Drayver mozdulatlanul állt előttem. Karba font kézzel figyelt, zöld szeme tiszta volt és nyugtalanítóan nyugodt.

– Mi történik velem? – kérdeztem rekedten.

– A pecsét működésbe lépett – felelte. – És te reagálsz rá.

Felnéztem rá. A látásom peremén sötét foltok úsztak, a fájdalom minden lélegzetvétellel erősödött.

– Hol van Axarlale?

A neve kimondásakor a pecsét egy pillanatra elcsendesedett.

Drayver mély levegőt vett.

– Elvitték – mondta. – A Pokol Őrei.

A világ megállt.

Nem kaptam levegőt. A szó visszhangzott bennem: elvitték.

– Hazudsz – suttogtam.

A pecsét fellángolt. Fekete füst tört fel belőle, a fájdalom újra térdre kényszerített.

– Ha most utánuk mész, meghalsz – mondta Drayver higgadtan. – És Axarlale is.

A fejemet ráztam.

– Vissza kell hoznom – préseltem ki magamból. – Nem hagyhatom ott.

Drayver leguggolt mellém. A keze a vállamra simult, erős volt, de nem durva.

– Ez a pecsét nem véletlenül került rád. De ha nem tanulod meg uralni, mielőtt a Pokol kapujához érsz, felemészt. Téged is. És mindent, ami fontos neked.

– Hogyan…?

A válasz nem érkezett meg.

A fájdalom hirtelen felerősödött, és a világ kihunyt.

Hideg kő érintette a hátamat. Árnyék hajolt fölém. Köpenye lassan mozdult, mintha élne.

– Akame.

A hang áttörte a fájdalom ködét.

Kinyitottam a szemem.

Az arc ismerős volt. Túlságosan is.

Ő volt az oka mindennek.

– Te… – suttogtam. – Te vagy az.

Felállt. A tekintete sötét volt, kimért.

– William – mondta. – Ez a nevem.

Drayver félreállt. Először láttam rajta mosolyt. Halványat. Tudatosat.

– Ő az egyetlen, aki segíthet uralni a pecsétet – mondta. – Ha vele mész, van esélyed visszahozni Axarlalét. Ha nem… akkor mindketten el fogtok veszni.

A pecsét izzott a karomon. A fájdalom még mindig ott volt, de már nem uralkodott rajtam.

William egy fekete köpenyt dobott elém. A földre hullott.

– Öltözz – mondta csendesen. – Az éjszaka hosszú lesz. A harcod most kezdődik.

Felálltam. A testem remegett, de a tekintetem tiszta volt.

Nem könyörögtem.

Nem sírtam.

– Visszahozom őt – mondtam.

Bármi áron.

6. fejezet

A Kulcs Embere

– Miért pont William? – tört ki belőlem. A hangom éles volt, a düh szinte saját akaratot kapott. A pecsét lüktetett a karomon, forrón, mintha válaszolna rá.

– Majdnem megölte Axarlalét. Miért segítene nekem?

Drayver nem felelt azonnal. Csak figyelt. A tekintete nyugodt maradt, mégis súlya volt, mintha pontosan tudná, mit kérdezek valójában.

– Mert nincs más választásod – mondta végül. – Ha meg akarod men teni, együtt kell működnöd vele.

A mellkasom összeszorult. Lenéztem a karomra. A pecsét fénye sötétebb lett, mintha várakozna.

– Nem lehetne valaki más…? – kérdeztem halkan.

Ekkor léptek koppantak a kőpadlón.

William kilépett az árnyékból. Nem sietett. Nem fenyegetett. Mégis megfagyott körülötte a levegő. Felgyűrte az inge ujját, és elém tartotta a karját. Ugyanaz a pecsét. Régebbi. Mélyebb. A bőr része volt.

– Azt hiszed, én választottam ezt? – kérdezte. A hangja érdes volt, fáradt. – Tudom, mi történik, ha elveszíted az irányítást. Mert én már megtettem.

A felismerés lassan ért el.

Ő volt a kulcs.

– Gyere – mondta egyszerűen.

Az árnyékok szétváltak előtte. A portál hangtalanul nyílt meg, sötét és hideg volt, mint egy lélegzet nélküli tér.

Nem haboztam.

A túloldalon hamu borította a földet. A levegő fémes volt, égett és idegen. Axarlale ott állt előttem. A szárnyai megtépázva, a teste feszült. Amikor meglátott, hátrált egy lépést.

– Akame… – suttogta.

William mellém lépett. Egy kardot dobott elém. A penge fekete volt, tompán fénylő.

– Öld meg.

A kard kicsúszott a kezemből.

– Nem – mondtam. – Ezt nem.

– Ez nem ő – válaszolta William halkan. – Ez a félelmed.

A szél felkavarta a hamut. Axarlale térdre rogyott, összezárta szárnyait.

– Ha nem nézel szembe vele, a pecsét irányít majd téged – folytatta William. – És akkor a való világban is elveszíted.

A hangok megjelentek. Nem ordítottak. Suttogtak.

Öld meg. Vagy elpusztul.

– Elég – mondtam ki.

Felvettem a kardot.

– Ez illúzió – mondtam Williamnek. – De a döntés valódi.

Axarlale rám nézett. Nem könyörgött.

– Ha ez az ára… akkor ne félj – mondta halkan.

A pecsét izzani kezdett. Nem fájt. Erőt adott.

Felemeltem a kardot.

– Bocsáss meg – suttogtam.

Lesújtottam.

A világ fénybe robbant.

Térdeltem. A kard a földön hevert. A karomon a pecsét már nem vörös volt, hanem halvány, aranyló.

William a vállamra tette a kezét.

– Most kezdted el uralni – mondta.

Felnéztem rá.

– Axarlale…?

– Most már van esélyed – felelte csendesen. – Megmenteni őt.

7. fejezet

A Félelem Tüze

A következő pillanatban nem volt talaj a lábam alatt.

Csak feketeség.

Sűrű, nyirkos sötétség, amely rám nehezedett, mintha egy láthatatlan kéz szorítaná össze a mellkasomat. A levegő nehéz volt, minden léleg zetvétel küzdelemmé vált.

Léptek hangja törte meg a csendet.

Megfordultam.

Ő állt előttem.

Én – és mégsem én.

A bőrét fekete pikkelyek borították, a szeme vörösen izzott, fekete szárnyai lassan mozdultak meg a háta mögött. A szája vigyorra húzódott, de a tekintete mögött nem gúny volt… hanem kétségbeesés.

Segíts…

Nem hallottam a hangját, mégis értettem.

A karomon a pecsét fellángolt. Fekete tűz csapott fel belőle, a fájdalom térdre kényszerített. A világ megremegett, a lángok szinte széttéptek belülről, mintha valami ki akarna törni belőlem.

A vér dobolt a fülemben.

Ekkor megszólalt William hangja a sötétségből:

– Mi van, Akame? Nem tudod elfogadni, ami vagy?

A démoni énem felüvöltött. A lángok körülötte örvényleni kezdtek, a szárnyai kitárultak.

– Nem vagyok szörnyeteg! – kiáltottam vissza, és a hangomban először nem félelem volt… hanem ellenállás.

William alakja kirajzolódott előttem. Közelebb lépett, és amikor ösztönösen ütni akartam, elkapta a csuklómat. A szorítása kemény volt, mégsem fájt.

Két ujját a homlokomra tette.

A világ elcsendesült.

Nem fenyegetően – inkább úgy, mintha minden zaj megszűnt volna, és csak a szívem dobbanása maradt.

– Engedd el a félelmed – mondta halkan. – Nem az ellenséged. Hanem az erőd forrása.

A démoni énem megtorpant.

A vörös szemekben eltűnt a düh. Csak fájdalom maradt. És vágy.

A pecsét fénye halványodni kezdett. A fekete lángok arany szikrákká változtak, meleggé, tisztává.

Felemeltem a kezem.

Ő is.

Amikor a tenyerünk összeért, fekete füst szállt fel – de nem égetett. Megnyugtatott. Mintha végre elengedhettem volna mindazt, amit magamban zárva tartottam.

A szemébe néztem.

Ott volt minden félelmem. Minden haragom. Minden sebem.

És ott volt a szabadság vágya is.

Engedd el… – hallottam, de már nem tudtam, melyikünk mondja.

A pecsét aranylánggal lobbant fel. Nem fájt. Betöltött.

A démoni énem lassan halványodni kezdett, mintha az arany fény magába ölelné. Mielőtt eltűnt volna, elmosolyodott.

Békével.

A feketeség köddé vált, majd feloszlott.

Zuhantam.

Lihegve térdeltem. A kezem a mellkasomon, a pecsét arany fényben pulzált, mintha a szívem ritmusát követné.

William elém lépett. A tekintetében először nem hidegség volt – hanem elismerés.

– Most már érted – mondta halkan.

Bólintottam. Egy könnycsepp csordult le az arcomon.

– Nem félek többé.

William halványan elmosolyodott.

– Akkor készen állsz harcolni. Érte… és magadért is.

A pecsét fellobbant, arany fény fonódott körém. Az erő, amit eddig elfojtottam, végre az enyém lett.

Felálltam.

– Meg fogom menteni Axarlalét – mondtam. – Bármi áron.

William bólintott, és egy új portált nyitott.

– Akkor induljunk. A valódi háború most kezdődik.

Kiléptem a fénybe.

A félelmem már nem lánc volt.

Hanem fegyver.

8. fejezet

Az Erő Ébredése

Amikor magamhoz tértem, forróság csapott az arcomba.

A föld alatt izzás lüktetett, a repedezett kövek között apró lávanyelvek törtek fel, sisteregve nyaldosva a levegőt. A hőség elviselhetetlen volt – mégis William jeges tekintete tartott magánál.

– Végre felébredtél – mondta, és félrerúgott egy izzó követ. – Túl sok időt vesztegettünk.

Megpróbáltam felülni, de a pecsét a karomon fellángolt. A fájdalom belém mart, mintha belülről akarna szétszakítani.

William elkapta a karomat, és durván talpra rántott.

– Ez nem a gyengék helye. Ha nem tanulod meg uralni, mielőtt újra találkozol vele… Axarlale meghal.

A neve úgy csapódott belém, mint egy penge. A fájdalom elhomályo -sította a látásom, de lenyeltem a kiáltást.

A Pokol valóban pokol volt.

Nem a hőség miatt.

Hanem a tehetetlenség miatt.

– Mi a terv? – kérdeztem rekedten, miközben követtem őt a fekete, re pe dezett köveken.

Árnyak suhantak körülöttünk. Suttogtak. Nevemet formálták a sö -tétben.

– Harc – felelte William. – Mostantól minden pillanat számít.

Egy barlangszerű hasadékhoz értünk. A falakból kormos, csontos kezek nyúltak ki, némán kapaszkodva felénk. A gyomrom összerándult.

William pengéje felvillant.

Egyetlen mozdulattal vágta le őket, mintha csak gyomot tépne ki a földből.

A pecsét egyre forróbban lüktetett. Lángnyelvek csaptak fel belőle, alig bírtam visszatartani őket.

William hirtelen megállt, hátranézett.

– Visszatartod – mondta. – Miért?

– Mert nem akarom, hogy kárt tegyen bennem! – sziszegtem.

A tekintete egy pillanatra meglágyult.

– Pont ez a baj. Ha félsz az erődtől, soha nem fogod megmenteni őt.

A föld ekkor megremegett.

Egy karomszerű lávaoszlop tört fel előttünk, vörös izzása mögött árnyalakok kavarogtak. A sötétség sűrűsödött, míg végül egy alaktalan, torz szörny öltött testet. Arc nélküli fejét felém fordította.

Egy tompa, üres morgás szakadt fel belőle.

– Mi ez…? – hátráltam.

– A te erőd – mondta William hidegen. – Vagy a tiéd lesz. Vagy a Pokolé.

A bestia rám rontott.

Alig tudtam kitérni. A csapása felhasította a földet, a láva sisteregve tört elő. William már a másik oldalán volt, kardja a szörny testébe vágott – de az alig reagált.

– Végezd el! – kiáltotta.

A pecsét felizzott.

Vörös fény gyűlt a látásomban, a forróság végig szaladt a gerincemen. Egyetlen lélegzetvétellel előhívtam a lángpengét. A fegyver izzott, mintha a saját dühömből született volna.

A szörny újra lecsapott.

Felordítottam, és teljes erőből belevágtam a pengét.

A test szétszakadt. A láva robbanás szerűen tört szét, a bestia üvöltése visszhangzott a hasadékban, majd elhalt.

Csend lett.

William a vállamra tette a kezét.

A sötétség eltűnt, és a földön egy apró, fekete kristály maradt.

– Ez volt az első lépés – mondta. – Szembenéztél önmagaddal.

Lihegve néztem a kristályt. Lassan felvettem.

Amikor hozzáértem, a pecsét a karomon felizzott – nem fájdalmasan, hanem… elégedetten.

– Mi ez?

– A lelked egy darabja – felelte. – Minden félelmed. Most már a tiéd.

A kristály porrá omlott a tenyeremben, és beleolvadt a pecsétbe. Valami megváltozott bennem.

A félelem nem tűnt el.

De már nem uralkodott rajtam.

William elmosolyodott. Nem gúnyosan. Emberien.

– Készen állsz lemenni mélyebbre, Akame?

Lenéztem a még mindig vörösen izzó karomra, majd vissza rá.

– Most már igen.

9. fejezet

A Bukott Angyal Visszatérése

A Pokol perzselő lángjai között hideg, idegen szél kelt.

A forróság és a fagy egyszerre csapott le rám, ahogy a füst és a parázs lassan kettéválni kezdett, mintha egy láthatatlan erő visszatartaná a tüzet. A lángok meghajoltak, a tér megfeszült.

Egy alak rajzolódott ki a vörösen izzó semmiben.

Axarlale.

Szárnyain a fekete tollak nagy része megégett, a csupasz csontváz halk, száraz zörejjel mozdult minden lépésénél. Szakadt, vérfoltos ruhája a bőrére égett, hosszú, fekete haja koszos tincsekben tapadt az arcához.

A tekintete…

az a tekintet, amelyet soha nem tudtam elfelejteni…

most sötéten izzott.

Harag, félelem és egy olyan bánat kavargott benne, amely a Pokol legmélyéről született.

– Akame… – suttogta rekedten. A hangja megtört, mintha törött pengék karcolnák belülről. – Nem… nem úgy tértem vissza, ahogy elmentem.

A lába alatt a talaj megrepedt, vörösen izzó láva szivárgott fel, sűrű füst gomolygott körülötte. Minden lélegzetvételével a tér beleremegett – mintha maga a Pokol is hátrálna előle.

– Axarlale! – kiáltottam, és ösztönösen közelebb indultam.

A karomon a pecsét fellobbant.

Figyelmeztetett.

Vagy visszatartott.

Axarlale felemelte a kezét, felém nyúlt… de az ujja remegett. Mintha láthatatlan láncok húznák vissza. A tekintete egyszerre volt kérlelő és könyörtelen.

– Ne gyere közelebb… – lehelte.

Mögötte hirtelen fekete árnyak csaptak fel, mintha egy másik lény próbálna áttörni rajta keresztül. A föld megremegett.

William elém lépett, kardját Axarlale felé szegezve.

– Ez már nem ugyanaz az Axarlale, Akame – mondta komoran.

– Tűnj az utamból, William! – kiáltottam.

Nem mozdult.

Axarlale arca fájdalmasan megrándult. Szemei vörös fénnyel villantak fel, fekete szárnyai kitárultak. A Pokol lángjai meghajoltak a sötét aura előtt, amely körülötte kavargott.

A perzselő szél sötét tűzkígyókat sodort körénk.

Egy mély, idegen hang szólalt meg belőle.

– Végre… szabad vagyok.

Nem Axarlale beszélt.

Valami más.

A pecsét a karomon égető fájdalommal hasított belém. Egy lökéshullám földre taszított. William megragadta a vállam, és felrántott.

– Ez a te csatád! – kiáltotta. – Ha nem uralod az erőd, Axarlale végleg eltűnik!

A lángok között Axarlale felemelte a karját.

Egy fekete lándzsa formálódott a tenyerében – árnyakból és tűzből szőve. A hegye felém mutatott. A tekintete üres és hideg volt.

– Ölj meg… – szakadt ki belőle egy utolsó, emberi foszlány. – … mielőtt túl késő…

A karom felizzott. A pecsétből vörös fény áradt, a lángpenge körém fonta az erejét.

A szívem vadul vert. Minden idegszálam sikított.

A testem megmozdult –

nem a tudatom irányítására,

hanem valami mélyebb, ősi ösztönből.

A pengém találkozott a fekete lándzsával.

A becsapódás pillanatában a Pokol lángjai felrobbantak. Fekete és vörös energia spirálozott körülöttünk, mintha maga a tér repedezne szét.

Axarlale egyetlen pillanatra újra önmaga lett.

A szemei könyörögve keresték az enyémet.

– Akame… – suttogta. – Ne feledd… ki vagy…

Aztán a sötétség újra elnyelte.

A pecsét vibrálni kezdett, összhangba került Axarlale erejével. A lángpengém feketébe fordult, árnyak vonták be.

Elindultam felé.

– Gyere vissza, Axarlale! – kiáltottam.

A világ egyetlen pillanatra megállt.

Majd vakító fény robbant szét kettőnk között, és a Pokol lángjai visszahúzódtak, mintha féltek volna attól, ami megszületik.

Ez volt egy új korszak kezdete.

Vagy a végzetünk.

10. fejezet

Az Áruló Árnyéka

Amikor kiléptünk a Pokol izzó kapuján, a világ színei kifakultak.

A lángok után minden tompának, élettelennek tűnt. A föld alattunk szürke volt és repedezett, felette fekete köd gomolygott, amely időről időre formákat rajzolt a semmibe – kinyúló karokat, suttogó arcokat, eltorzult árnyakat.

Axarlale némán lépkedett mellettem.

Szárnyai már csak árnyékok voltak – füstfoszlányok, amelyek lassan lengedeztek a háta mögött. Nem nézett rám, de minden mozdulatából éreztem: ő sem ugyanaz többé, aki egykor volt.

William előrement. Léptei hangtalanok voltak, mégis a körülötte kavar gó erő visszarettentette az árnyakat. A tekintetében vad tűz lüktetett, de mintha valami visszatartotta volna – talán egy emlék. Valaki, akit egyszer már elveszített.

– Miért érzem benne a félelmet? – suttogtam, Axarlaléra pillantva.

– Mert te még képes vagy érezni – felelte rekedten. – Én már alig.

A köd hirtelen megnyílt előttünk.

Egy alak állt ott.

Magas volt, fekete köpenye úgy simult rá, mintha maga a sötétség folyna végig rajta. A kapucni alól vörös szempár derengett, és egyetlen mozdulatára a köd megremegett – mintha maga a világ is félne tőle.

– Végre eljöttetek – szólalt meg. Hangja lágy volt, mégis éles, mint egy penge, amely lassan a húsba vág. – Akame… Axarlale… és te, William.

A karomon a pecsét pulzálni kezdett. Vörös és fekete szikrák pattogtak belőle, a félelem a csontjaimba mart, mintha a testem már ismerné ezt a jelenlétet.

William előrelépett.

– Eljött az idő, hogy véget vessünk ennek.

A köpenyes alak felemelte a kezét, és lassan lehúzta a csuklyát.

Ismerős arc nézett vissza ránk.

Fehér haj, karcolásokkal teli, komoly tekintet – olyan szemek, amelyekben valaha remény csillogott.

– Reaver… – Axarlale hangja megremegett.

Reaver elmosolyodott. Nem volt benne öröm.

– Régen testvérek voltunk ebben a háborúban, Axarlale – mondta. – De te gyenge maradtál.

Egyetlen mozdulat.

A köd mögül fekete árnyak csaptak elő, kardokká és lándzsákká formálódva, körénk zárva minket. A föld megrepedt a talpunk alatt, vörös fény szivárgott fel, és minden árnyék Reaver akaratából mozdult.

– Ez nem a te csatád, Akame – mondta William, miközben kardja felizzott a sötétben.

– De igen. Az enyém is! – kiáltottam.

A pecsét teljes erővel fellobbant. Fekete és vörös lángnyelvek csaptak fel, mintha a világ összes dühe és fájdalma bennem akarna testet ölteni.

Reaver felnevetett. A hangja visszhangzott, hidegen, kegyetlenül.

– Akkor mutasd meg, mire vagy képes!

Az árnyak egyszerre támadtak.

William pengéje elsuhant mellettem, letaszítva egy árnykardot, amely a szívem felé tartott. Axarlale széttárta szárnyait, fekete, perzselő fénycsóvákat lőtt az alakokra – de az árnyak újra összeolvadtak, visszatértek Reaver köré.

– A pecséted egy kulcs! – kiáltotta William a harc közben. – Ha nem nyitod ki, nem győzhetünk!

– Ha kinyitom… elveszítem önmagam! – ordítottam vissza.

Egy árnylándzsa végighasította a karomat. A seb helyén vörös fény tört elő. Reaver szeme felcsillant.

– Végre… hát látod már, mire teremtettelek!

A pecsét fellobbant.

A világ lelassult.

Láttam Axarlale-t, ahogy elém veti magát, pengéje eltörik. Láttam Williamet térdre rogyni, ahogy egy fekete penge a vállába fúródik. Minden mozdulat egyetlen fájdalmas pillanattá nyúlt.

Csak a szívem dobogását hallottam.

A pecsét vakító lüktetéssel robbant fel. A vörös lángok és a fekete árnyak eggyé váltak, körém vonták a sötét fényt.

Egy pillanatra megláttam magam a sötétség tükrében.

Szárnyak.

Lángoló tekintet.

Egy mosoly, amely egyszerre volt rémisztő és végtelenül szomorú.

Ez voltam én.

Akame.

Az, akivé válnom kellett, hogy megvédjem őket.

Egyetlen kiáltás szakadt fel belőlem, miközben előreléptem, és a vörös-fekete lángpengét Reaver felé szegeztem.

– Ha ez kell ahhoz, hogy véget vessünk ennek… akkor legyen!

A Pokol és az Árnyak egyetlen pontba sűrűsödtek.

A világ újra felrobbant.

11. fejezet

A Vérszerződés

A levegő vibrált körülöttünk. Nem mozdult, mégis úgy nehezedett ránk, mintha a Pokol figyelne. A föld megreccsent a lábunk alatt, fekete repedések futottak szét, belőlük izzó füst tört fel.

Axarlale Williamre nézett. A szeme nedves volt, de a tekintete kemény maradt.

– Miért, William? – kérdezte. – Miért tetted?

A hangja nem remegett, csak a keze, amikor rámutatott.

William lassan felemelte a fejét. Nem védekezett. A bűntudat már kifáradt belőle, csak a felismerés maradt.

– Mert azt hittem, ez az egyetlen módja, hogy megvédjelek.

A pecsét a karomon felizzott. Nem égetett – lüktetett. Idegen ritmusban, mintha nem hozzám tartozna.

Axarlale közelebb lépett. Szárnyairól pernye hullott a földre. Amikor rám nézett, nem parancsolt.

– Akame. Döntened kell.

William ökölbe szorította a kezét. A vér végigcsorgott az ujjain.

– Ne tedd ezt – mondta rekedten. – Ne kényszerítsétek rá.

A hangja betöltötte a teret. Az árnyak visszahúzódtak.

Ekkor megszólalt a hang.

Nem fentről jött. Nem lentről. Mindenhonnan.

– A Vérszerződésen keresztül kell mennetek, ha élni akartok.

A repedések kiszélesedtek. A talaj vörös fénnyel izzott fel, és egy kör zárult körénk. A peremén rúnák gyúltak ki. A pecsét a karomon válaszolt.

Láng csapott fel belőle. Összekapcsolódott a kör jeleivel.

Axarlale és William összenéztek.

– Ez… az ő pecsétje – mondta Axarlale halkan.

William a kardjára támaszkodott.

– A Vérszerződésé.

A kör közepén alak rajzolódott ki. Magas volt, fekete páncél fedte. A fémen vörös fény csorgott végig. A sisak mögött lángoló szemek égtek.

– Ki vagy te? – kérdeztem.

A hang egyszerre szólalt meg bennem és körülöttem.

– A Vérszerződés Őrzője. És te vagy az, akire vártunk, Akame.

A pecsét belém mart. A fájdalom egy képpel együtt tört fel.

Egy csatatér.

Fekete ég.

Vérrel áztatott föld.

Axarlale szárnyai épek voltak. William mellettem állt.

És én tudtam, mit tettem.

A látomás eltűnt, de a súlya bennem maradt.

– Ez… megtörtént? – kérdeztem.

William bólintott.

– Egyszer már megkötötted a Vérszerződést. A Menny és a Pokol között. – A hangja elcsuklott. – Az emlékeidet később elvették tőled.

Az Őrző felemelte a karját. Fekete lángok csaptak fel körülötte.

A föld megremegett. Axarlale szárnyai kitárultak. William elém lépett.

– Akame – mondta csendesen. – Bárhogy döntesz, nem hagylak magadra.

Nem ígért többet. Nem kért semmit.

Axarlale rám nézett. A mosolya szomorú volt, de nyugodt.

A pecsét a szívemmel együtt vert.

Most nem menekülhettem.

A rúnák felizzottak. A sötétség megmozdult a kör peremén.

– Döntened kell – mondta Axarlale.

A következő pillanatban vörös fény robbant fel.

Ez volt a választás pillanata.

12. fejezet

Véres Kapu

A kapu nyikorgása végighasított a téren. Nem hang volt, inkább fájdalom – mintha egy rozsdás penge karistolná fel a világot. A pokol lávája felcsapott körülöttünk, pernye és hamu kavargott a levegőben. A hőség rám nehezedett, a bőröm alá kúszott.

William keze a vállamon pihent. Nem szorított, mégis tartott. A karo mon a pecsét vörösen lüktetett, minden dobbanása tompán visszhangzott a fejemben.

Axarlale szárnyai kitárultak. Pajzsként védtek a láva hullámaitól, de éreztem, hogy ő maga is remeg.

A kapu mögött sűrű, fekete köd kavargott. Valami lélegzett benne. Lassú, nedves hang, amely nem emberhez tartozott.

A hang újra megszólalt bennem.

– Felkészültél az igazságra, Akame? Ha belépsz, nincs visszaút.

Ökölbe szorítottam a kezem. A pecsét fellángolt, a kapu rúnái válaszul izzani kezdtek.

Axarlale rám nézett. A szeme fényes volt, de nem ingadozott.

– Ha ezt megteszed, nem csak magadért teszed – mondta. – Az egész világért. Értünk.

William tekintetében fájdalom és büszkeség ütközött.

– Nem térsz vissza ugyanazként – mondta halkan. – De ez a sorsod. Már túl sokáig menekültél előle.

A köd megmozdult. Formát keresett. Karok nyúltak ki belőle, sötét árnyak, amelyek lávából és éhségből születtek.

Egy mély, hörgő hang dördült fel:

– Add át a félelmed. A múltad. Az emlékeidet. Cserébe erőt kapsz. A kapu ára egy darab belőled.

A pecsét égetett. Nem figyelmeztetett – követelt.

– Akame! – Axarlale megragadta a kezem. – Ne félj. Bármi történik, veled vagyok.

William előrelépett. Kardját a kapu elé szegezte.

– Ne tartsd vissza magad – mondta. – Ha menned kell, menj. És ha elvesznél… visszahozlak.

A ködben egy szempár villant fel. Vörösen izzó, ismerős tekintet.

– Vártalak… Akame – suttogta egy hang. – Testvérem.

A világ megdermedt.

Testvérem.

A pecsét fellángolt, és egy kép csapott belém.

Egy fényes udvar.

Angyali ragyogás.

Ketten álltunk ott.

Ugyanolyan arc.

Ugyanaz a pecsét.

A kép széthullott, de a súlya bennem maradt. A kezem megszorult Axarlale ujjain.

– Ha ez az igazság… akkor szembe kell néznem vele – mondtam.

A pecsét fénye összekapcsolódott a kapu rúnáival. A vérszimbólumok megmozdultak, élő erekként lüktettek a kőben. A kapu kitárult.

Mögötte vörös köd és fekete láng hullámzott. Nem tér volt. Nem idő.

– Lépj be – szólalt meg a hang. – Tudd meg, ki vagy valójában.

Axarlale utoljára rám mosolygott. Könnyei sötéten csillogtak.

– Veled vagyok. Bárhová mész.

William bólintott. Kardját a földbe szúrta, hogy megtartsa az egyensúlyt.

– Vidd el az erődet – mondta. – És hozd vissza önmagad.

Előreléptem.

A pecsét fellobbant. A világ vörösbe és feketébe szakadt. A kapu ereje belém mart, hangok suttogtak, sikítottak, nevettek egyszerre.

A kapu becsukódott mögöttem.

A sötétségben egy izzó szempár várt.

– Üdv itthon, Akame. A Vérszerződés most már teljes.

És én, Akame, beléptem a Véres Kapun túlra – oda, ahol a sorsom várt.

13. fejezet

A Tükörvilág

Amint átléptem a Véres Kapun, megszűnt az idő. Nem tudtam, mennyi telt el, csak azt, hogy a forróság eltűnt. Hideg köd zárult körém. A levegő fojtogató volt, tele halk, kaparó suttogással, amely túl közelről szólt – mintha bennem születne meg.

A föld puha volt a talpam alatt. Por és hamu keveréke, amely minden lépésnél felkavarodott, és sötét szikrákat szórt szét. Körülöttem hatalmas fák álltak. Nem éltek. Csontokra emlékeztettek, koponyákból és bordákból kinövő törzsekkel. Az ágaikról hangtalan zokogás hullott alá.

Elindultam.

A lépteim visszhangoztak, de mögöttem nem jött senki. A hideg a bőröm alá kúszott, még a pecsét lüktető melege sem tudta elűzni.

– William? Axarlale? – szóltam.

A válasz a saját hangom volt, torzan, üresen. Gúnyosan.

Ekkor megláttam őt.

Egy tisztás közepén állt, háttal nekem. A haja sötétvörös volt, akárcsak az enyém. A testtartása ismerősnek hatott, mégis idegen volt. Közelebb léptem, és megálltam.

Én voltam.

Vagy valami, ami engem viselt.

A szeme fekete volt, benne vékony, vérszínű íriszek. A hátából szurokszerű szárnyak nőttek ki, nyugtalanul mozdultak, mintha önálló akaratuk lenne. Hideg düh áradt belőle, elfojtott fájdalom, amely lüktetett a fejemben.

– Mi vagy te? – kérdeztem.

Megfordult. Elmosolyodott.

Nem volt benne öröm.

– Az, akit elzártál – mondta. – A harag, amit sosem mondtál ki. A félelem, amit minden éjjel elnyomtál. Az a részed, amitől elfordultál.

A pecsét fájni kezdett. Nem a bőrömet égette – belülről mart.

A másik én elindult felém.

– Nélkülem gyenge vagy – mondta. – Engedd el az irányítást, és erőt kapsz.

Hátraléptem.

– Nem – mondtam. – Nem leszek az, aki mindent elpusztít.

A mosolya eltorzult. Vörös fény villant a szemében.

– Akkor szenvedni fogsz.

Rám rontott.

Elrántottam magam az ütése elől, de a teste körül fekete láng hasította fel a levegőt. A pecsét vadul pulzált. Vér csordult a földre, és ahol a porhoz ért, sisteregve elsötétült.

A suttogások felerősödtek. Nevettek.

A világ elmosódott.

És akkor meghallottam.

– Akame. Ne feledd, ki vagy.

Axarlale hangja volt.

A suttogások elhaltak. A köd mögött halvány fény derengett.

Megálltam.

Tudtam, mit kell tennem.

Becsuktam a szemem. A hideg még mindig marta a bőröm, a vérem csorgott, de nem emeltem fel a kezem támadásra.

– Nem vagy az ellenségem – mondtam halkan. – Te is én vagy.

A démoni alak megtorpant. A szárnyai megremegtek.

Lassan hozzáértem. A pecsét lángra kapott, vörös fény futott végig a karomon, átterjedt rá is.

– Vagy együtt bukunk el – mondtam –, vagy együtt élünk tovább.

A fekete szárnyak megremegtek, majd foszlani kezdtek. A sötétség feloldódott, mintha sosem lett volna több árnynál.

Egyedül maradtam.

Térdre estem. A mellkasomban üresség kavargott – és valami furcsa teljesség.

A köd mögött fény villant. Vörös és fehér cikázott egymásba fonódva.

Egy hang szólalt meg.

– Az első próbán túljutottál, Akame. A második még vár rád. A múlt csak most kezd beszélni.

Felnéztem.

A fény mögött egy alak állt. Szárnyak nélkül. Ismerős árnyként.

És tudtam: a következő ajtó már nyitva áll.

14. fejezet

A Hangok Csarnoka

Miután a démoni énem eltűnt, a sötétség lassan felszívódott körülöttem. Mintha sosem lett volna ott.

A talaj megkeményedett a talpam alatt, a csontfák helyét hatalmas, sziklába vájt oszlopok vették át. Egy hosszú folyosón álltam… vagy inkább egy templomszerű csarnokban. De itt nem volt semmi szent.

A levegő fémízű volt, rozsdás vér emléke tapadt hozzá. Minden lélegzetvétel felsértette a tüdőmet.

A falakban arcok rajzolódtak ki. Ezernyi. Mozdulatlanul figyeltek. Egyik sem volt ismerős, mégis mindegyikben ott volt valami ijesztően közeli — mintha mind egy-egy eltemetett darabomat hordoznák.

Ahogy elindultam, halk suttogás töltötte be a teret. A hangok nem kívülről jöttek. A fejemben szólaltak meg.

– Áruló…

– Kulcs…

– Vér…

– Bűnös…

– Megváltó…

A suttogások rétegekké sűrűsödtek, ítéletté. A karomon a pecsét felizzott, lüktetése összhangba került a hangokkal, mintha a vérem dobbanásai hívták volna elő őket.

A falak megremegtek. A szikla sóhajtott.

Az arcok eltorzultak — némelyik sírt, némelyik ordított. Fekete könny csorgott ki a szemükből, mielőtt visszafagyott volna a kőbe.

Egy arc különösen megragadta a tekintetem.

A szeme… pontosan olyan volt, mint az enyém.

– Anya? – suttogtam.

Az arc megrezdült. A szemében könny gyűlt, majd fekete csíkként futott végig az arcon. A következő pillanatban füstté vált, és elenyészett.

– Mi ez a hely?! – kiáltottam.

A válasz csak a saját hangom volt. Torz. Nevetéssé törve.

A folyosó végén egy ajtó állt. Három mély karmolás hasította végig – belülről.

A pecsét lángolt a karomon. Hívta az ajtót. Mintha ezért jöttem volna.

Megérintettem a kilincset.

Jéghideg volt. A hideg átfutott a csontjaimon, és egy pillanatra elhittem, hogy megáll a szívem.

Amikor lenyomtam… a világ átváltozott.

Egy hatalmas csarnokban álltam. A falak fekete kőből voltak, a mennyezetről vérszínű és sötét fények lebegtek alá. A levegő sűrű volt, vér és füst íze keveredett benne. Minden lélegzet emlékeket hozott fel.

A csarnok közepén egy trón állt. Torz. Fekete kövekből faragva, mintha csontokból rakták volna össze.

Egy alak ült rajta.

Fekete ruhát viselt. A csuklya árnyékot vetett az arcára. A karján fémkígyók tekeredtek, lassan, élő módon.

A szemei helyén üresség volt — fekete örvények, amelyek elnyelték a fényt.

A levegő megdermedt.

– Vártunk rád, Akame – szólalt meg. A hang egyszerre volt kint és bennem. – A hangok ide vezettek. A pecsét beszél hozzánk. És tudjuk… te vagy a választó.

– Miről beszélsz?! – hátráltam. A fekete kövek száraz roppanással törtek a talpam alatt.

A férfi felemelte a kezét. Az örvény a szemében megmozdult.

– A múlt nem felejt. Akkor sem, ha te elfelejtenéd. Valaki más emlékszik helyetted. Valaki, akinek a szenvedése miatt most itt állsz.

Ekkor egy új hang szólalt meg.

Gyermekhang. Síró. Könyörgő.

– Segíts nekem, Akame…

A szívem kihagyott egy ütemet. A pecsét vörösen fellángolt, lángok csaptak fel körülötte.

A csarnok árnyai felém fordultak. A sötétség lélegzett. Figyelt. Várt.

A férfi felállt a trónról. Mozdulataiban természetellenes erő feszült.

– Eljött az idő. A következő ajtó mögött ott vár rád a múltad. És ha kinyitod… többé nem csukhatod be.

A levegő megremegett.

A gyermekhang újra felsírt – mintha a csarnok mélyéből, mintha belőlem jött volna.

És tudtam, hogy innen nincs visszaút.

15. fejezet

A Múlt Kapuja

A csarnok hideg volt.

Nem a levegő miatt, hanem valami mélyebb, belső hidegségtől — mintha az emlékek jeges ujjai értek volna a lelkemhez. A levegő elnehezült, minden lélegzet fájt, apró tűk szúrták a mellkasomat.

A pecsét a karomon hirtelen erősebben lüktetett. Minden dobbanásnál úgy éreztem, mintha a vérem lángra kapna.

A trónon ülő férfi lassan felállt.

Mozdulataiban nem volt sietség – mintha maga a sötétség emelkedett volna fel.

– Akame… eljött az idő, hogy belépj a múltad kapuján. De figyelmeztetlek… amit ott látsz, örökre megváltoztat.

A hangja nemcsak a csarnokban szólt. A csontjaim között rezgett.

Az árnyékok elhúzódtak. A kőpadlón karmolásnyomokat hagytak maguk után, mintha éltek volna. Mögöttük egy szűk, boltíves ajtó tárult fel. Fekete volt, a közepén halványan izzó jelkép pulzált — pontosan olyan, mint a pecsétem.

A jel együtt lüktetett a karommal.

Hívott.

Lassan közelebb léptem. A kezem remegett, a hideg a csontomig hatolt. Minden lépésnél úgy éreztem, hogy valami figyel a mélyből. Mozdulatlan. Türelmes. Éhes.

– William… Axarlale… – szóltam hátra.

A hangom elhalt. A csarnok elnyelte.

Nem volt mögöttem senki.

A kezem a kilincsre csúszott. A félelem végigfutott a gerincemen, de már nem volt visszaút.

Kinyitottam az ajtót.

A világ elnémult.

Majd vakító fény robbant szét körülöttem.

Amikor magamhoz tértem, egy poros, régi szobában álltam. A falak fakó, piszkosfehérek voltak, mintha az idő is belefáradt volna ebbe a helybe. Az ablakon szürke fény szűrődött be. A levegőben régi fa és hideg hamu szaga keveredett.

Egy emlék éledt fel.

Gyermeknevetés.

És egy név.

Akame.

Megfordultam.

Ott voltam. Kicsiként.

A szememben még ott élt valami, amit már rég elvesztettem — tisztaság, fény, ártatlanság.

Egy ágyon ültem. Egy nő hajolt fölém. Hosszú, sötét haja volt, mosolya szelíd. Az arca ismerős… mégis fájdalmasan idegen.

Az anyám.

– Akame… ígérd meg, hogy mindig emlékezni fogsz arra, ki vagy – mondta halkan. A hangja közvetlenül a szívembe vágott. – Akkor is, ha mindenki más elfelejt.

A levegő megfagyott.

A gyermeki énem mosolya halvány volt. Mintha már akkor sejtett volna valamit abból, ami jönni fog.

Az ajtó hirtelen kivágódott.

Árnyak özönlöttek be.

Fekete ruhások. Vörösen izzó szemek. Üresek. Parancsot láttak – nem embert.

A Pokol őrei.

Anyám elém állt. Karjait kitárta. A teste remegett, de a tekintete nem tört meg.

– Fuss, Akame! Ne nézz vissza!

A gyermeki énem hátrált. Könnyek gyűltek a szemébe, de a lába nem mozdult.

Egy pillanatra találkozott a tekintetünk.

A saját múltbéli pillantásom belém égett.

A következő pillanatban az emlék szétrobbant.

Mint egy tükör, amit kalapáccsal zúztak szét.

Szilánkok lebegtek körülöttem.

Anyám sikolya.

Vérrel borított kezek.

A saját zokogásom.

Aztán… semmi.

Újra a csarnok padlóján térdeltem. A hideg kő égette a bőrömet. A mellkasom fájt, mintha belülről markolnák a szívemet. Könnyek csorogtak le az arcomon.

– Ez… az volt… – suttogtam.

A trón üres volt.

Csak a sötétség maradt. Figyelt. Hallgatott.

Egy hang még megszólalt. Tiszta volt és halk – mintha anyám hangja lenne. Vagy talán a saját lelkemé.

– A múltad nem csak fájdalom, Akame… hanem kulcs a jövődhöz.

A pecsét felizzott. Egy új szimbólum rajzolódott ki benne.

Egy könnycsepp.

A jel belém égett. Új erő áramlott át rajtam – de a könny súlya ott maradt a bőröm alatt.

És tudtam:

aki belépett a múlt kapuján, már nem lehet ugyanaz, aki előtte volt.

16. fejezet

Vérkötelék

A pecsét a karomon tovább izzott, a könnycsepp alakú jel mélyült bennem. Fájdalom nem volt, mégis valami ismeretlen hasított belém, mintha a vérem kezdett volna emlékezni valamire, amit az elmém még nem értett.

Léptek visszhangoztak a csarnokban. William jelent meg, arca most nem dühös vagy hideg, hanem szomorú. Mintha valamit keresne bennem, amit elveszített.

– Megnézted hát… – szólt halkan, hangja nehéz láncként omlott rám.

– Láttam őt… anyánkat – feleltem, hangom elcsuklott. – Meg akart védeni, de a Pokol őrei elvették tőlünk.

William lehunyta szemét, arca megremegett, mint aki egy rég eltemetett sebet tapint meg.

– Tudom.

– Hazudsz! – suttogtam.

– Nem. Én is ott voltam. Akame… testvérek vagyunk.

Megállt a világ körülöttem. A pecsét felizzott, de nem fájdalomként, hanem mély igazságként. Láttam az anyánk arcát, a mosolyát, és benne Willam tekintetét.

– Lehetetlen… – hátráltam. – Te… mindig gyűlöltél!

William szeme tele lett félelemmel és bűntudattal. A karján halvány pecsét villant elő.

– Mert meg akartalak védeni. Én is megkaptam ezt a terhet, de gyenge voltam. Te más vagy.

Hangja megremegett, mintha egy láthatatlan kötelék szakadt volna el.

– Miért nem mondtad el? – kiáltottam rá.

Ő lehajtotta fejét.

– Mert ha tudtad volna, elhagytál volna. Ez az én bűnöm.

A pecsétünk egyszerre lüktetett, és a könnycsepp jel lángra kapott, mintha régi kötelék éledt volna fel a vérünkben.

Hirtelen villám hasított a csarnok közepébe, majd újra sötét lett.

A sötétség mozgott, és egy női hang szólt, rideg és torz, ismerős és idegen egyszerre.

– Végre egymásra találtatok… de az már nem számít. Amit elindítottatok, visszafordíthatatlan.

A hang után egy magas alak lépett elő, fekete köpenyben, vörösen izzó szemekkel, mintha maga a Pokol lehelete lengte volna körül.

– Üdv újra, Akame. William. A vér nem hazudik… de meg is pecsétel.

A levegő megrepedt körülöttünk, a valóság szövete szakadozott.

William rám nézett, először láttam rajta a félelmet.

Tudtam, amit eddig hittem a sorsomról, csak a kezdet volt.

A fekete köpenyes alak közelebb lépett, a csarnok falai repedezni kezdtek, mély morgás tört elő a kő alól.

Egy női hang szólt, mintha anyánk hangja visszhangzott volna a pokolból:

– Válassz, Akame! Éled ezt az erőt, vagy elpusztítod magaddal együtt.

A pecsét lüktetése egy ritmusba került a szívverésemmel. William keze vállamon, készen álltunk.

Felálltam.

– Ha ez a sorsunk, együtt vállaljuk.

A pecsét lángolt, a könnycsepp jel felcsillant, és a világ vakító, fehér fényben robbant szét.

Tudtam, hogy a vérünk nemcsak a múltunkhoz, hanem a jövő kulcsához is köt.

17. fejezet

Az Árnyangyal

A csarnok levegője hirtelen megváltozott. Nem lett hidegebb, csak mintha valami láthatatlan erő nyomta volna a mellkasomra a tenyerét. Minden lélegzetvétel apró szilánkokat szúrt belém, mintha a sötétség porszemcséit szívtam volna magamba.

A pecsétem felforrósodott, vörösen pulzálva, mintha szív dobogna benne.

Egy lépés koppant a kőpadlón. Majd még egy. Egy alak jelent meg a homályból.

Egy fiú volt.

Talán alig néhány évvel idősebb nálam, magas, hosszú sötétbarna haja a vállára omlott. Körülötte halvány fény vibrált, mintha a sötétséget tartaná távol maga körül. De a tekintete… az nem volt fiatal. Inkább fáradt, éles, veszélyes. Olyan szemek, amelyek túl sok vért és végzetet láttak már.

A vállán szinte átlátszó angyalszerű szárnyak lebegtek, de nem hófehé rek voltak – szürkék, füsttel kevertek, mintha égett tollakból állnának. Minden mozdulatánál fekete pernye hullott a földre, majd azonnal elpárolgott.

– Ki vagy te? – kérdeztem halkan. William ösztönösen közém és az idegen közé lépett, karját oldalra emelve, mintha védeni akarna.

– Kael a nevem – felelte nyugodtan. Hangja mintha egyszerre szólt volna fentről és lentről. Valami templomharangok csengésére, és egy sírkő csikorgására emlékeztetett.

– A vér szólított. A tiétek.

William megfeszítette állkapcsát, pecsétje halványan felizzott, mintha válaszolt volna Kael jelenlétére.

– Angyal… de mégsem – morogta. – Mit keresel itt?

Kael lassan körbenézett a sötét csarnokban, mintha régi emlékek visszhangját látná a falakra vetülni, majd tekintete visszatért ránk. Amikor rám nézett, hosszú másodpercekig csak nézett, mintha olvasna bennem.

– Egykor az Ég rendjeinek katonája voltam. Vadász. Bukottakra vadász tam… olyanokra, mint Axarlale.

A szívem kihagyott egy dobbanást. Axarlale neve mintha beleégett volna a csarnok falába, mintha a pokoli erők is emlékeznének rá.

– Akkor ellenség vagy…? – kérdeztem remegő hangon, de nem féle -lemből, hanem valami mély, éles kíváncsiságból, amit még magamnak sem akartam bevallani.

Kael elmosolyodott. Nem gúnyosan, inkább szomorúan, ahogy azok, akik már látták a világ végét, mégis élnek.

– Egykor az lettem volna. De nem öltem meg őt. Ezért az Ég elvette a nevem… és a helyem. Most csak azokat keresem, akik még menthetők. Mert a valódi ellenség… nem ti vagytok.

William szeme összeszűkült, keze ökölbe szorult.

– Hanem ki? – kérdezte fojtott hangon.

Kael lehunyta szemét, mintha kóstolná a csarnok sötét levegőjét, majd fenyegetően suttogta:

– Ő.

A pillanat megállt egyetlen dobbanásnyi időre.

Majd hirtelen elsötétült minden.

A pecsét a karomon fájdalmasan lüktetett, forró lángokként mart belém, miközben a tér reszketni kezdett körülöttünk, mintha a valóság megrepedezne. Hallottam a saját szívverésem, a csarnok visszhangját… és egyetlen nevet a fejemben, nem Kaeltől, hanem valahonnan mélyről, a vérem mélyéből, mintha a pecsét suttogta volna:

– Arkhael…

Kael felnézett rám, szeme mélyén fáradt, rideg fény villant.

– A Sötét Arkangyal már mozdul. Ha nem akartok elbukni, meg kell tanulnotok különbséget tenni angyal és angyal között.

Hangja egyszerre volt imádság és ítélet.

– Mert a fény is képes ölni – folytatta. Szárnyai mögött a pernye lassan kavargott.

A csarnok sötétje mozdulatlanná dermedt körülöttünk, a világ visszatartotta lélegzetét. Éreztem, hogy a pecsét nem csak erő, hanem lánc is. A lánc túlsó végén Arkhael állt… és már felém nézett.

Tudtam, hogy most kezdődik az igazi háború.

18. fejezet

A Küldött

A pecsét lüktetni kezdett.

Először csak halk, tompa fájdalom hasított belém, mintha valaki belülről dobolna a csontjaimon. Aztán mintha tüzes bilincsek szorultak volna a karom köré, szikrákat szórva a bőröm alatt. Minden dobbanás egyre erősebben égetett, mintha a vérem is lángra kapna.

William azonnal észrevette a rándulásomat, és előhúzta a kardját. A penge szinte magától vibrált, fekete fényt verve vissza, miközben az erő megremegtette a csarnok levegőjét.

Kael azonban nem mozdult.

Csak előre nézett a sötétségbe, mintha már tudná, mi közeledik. Szeme mélyén egy villanás futott át, egyszerre bánat és elkerülhetetlen felismerés.

A falak finoman megremegtek, por szállt fel talpunk alatt. A föld mélyéből tompa neszek szűrődtek fel — kaparás, dörömbölés, csúszás… lassú, nyúló hangok, amik hideg verítéket csaltak a hátamra.

A lépcsőház mélyéből lassan, vonszolva emelkedett valami, amitől minden porcikám megfeszült. Nem a zaj miatt, hanem ami belőle áradt: üresség.

Először azt hittem, csak árnyék. De ahogy a sötétben lassan kivehetővé vált, megdermedtem.

Egy fekete csuklyás alak volt az, hosszú, rongyos palástban, amely mintha önálló életre kelt volna, kavargott körülötte. Nem volt arca — csak egy vörösen izzó maszk, amelyet véres csíkok szántottak át, mintha sírna. Nem volt rajta száj, mégis mintha a csend áradt volna belőle.

Megállt előttünk, és recsegő, üres hangon szólalt meg:

– Üdvözletem… Akame.

A szavai nem visszhangoztak, mégis betöltötték a csarnokot, mintha a falakon belül suttogtak volna.

– Ő látni kíván téged. És a véredet.

William előrelépett, a penge villogott a kezében, készen állt lecsapni, de Kael halkan felemelte a kezét.

– Ne – mondta, hangja egyszerre volt kérés és parancs. – Ez… egy Soulless. Arkhael első küldöttei közül való. Ők nem élnek… és nem is halottak.

A maszkos alak felém fordult, és lassan közelebb lépett. Minden lépé sével hideg szél kúszott végig a bőrömön, mintha a világ levegője visszahúzódna előle.

– A vér szólította őt – mondta Kael, közben nem vette le a szemét a lényről. – A vért, amit elnyelni kíván. A kapu nyitva áll, Akame… csak rajtad múlik, belépsz-e.

Lenyúltam a pecsétemhez, próbáltam elfojtani a remegést, ami a kezemet rázta.

– Mit akar tőlem?! – kiáltottam, hangom megremegett, de most nem félelemből, hanem dühből.

A Soulless lassan megdöntötte a fejét, a vörös könnyminták mélyebben izzottak.

– Téged – felelte. – A kulcsot. A pecsétet. A múltat… és a végzetedet.

William előrelépett, pecsétje lángoló vörös fénnyel lobbant fel, kardját a lény felé szegezve.

– Ha egy lépést is teszel felé, kettéhasítalak – mondta halkan, hangja olyan volt, mintha villám csapott volna a csarnokba.

A lény nem mozdult.

Csak felém fordult, és egyetlen mondatot mondott, amitől megdermedt bennem a vér:

– Ő már látott téged az álmaidban. És emlékszik rád.

A pecsét egyetlen, lüktető robbanással válaszolt, lángra kapott a ka -ro mon, felkiáltottam, ahogy az erő végigszáguldott rajtam. Látásom pillanatra fehérbe váltott, és a fejemben feltűnt egy fekete szárnyú alak, akinek tekintete üres volt, mégis mindent látott.

Arkhael.

Amikor pislogtam, a lény már eltűnt.

Mintha soha nem is lett volna ott.

A csarnok újra csendes lett, csak a saját zihálásom hallatszott, és a pecsét maradt lüktetve a karomon, mintha belülről kopogna valaki.

Kael lassan közelebb lépett hozzám, füstszárnyai hangtalanul lebegtek mögötte.

– Most már nincs visszaút – mondta halkan. – Arkhael… figyel.

A szívem dübörgött, és tudtam, ez nem csak figyelés.

Ez a vadászat kezdete volt.

19. fejezet

Vér a csend alatt

A világ megváltozott, mióta a Küldött elment.

Nem tűnt el igazán… csak hagyott maga után valamit. Valamit bennem.

Azóta alig alszom.

És amikor mégis, csak a sötétséget látom. Egy árnyat, aki a nevemet suttogja a semmiben… vagy vérösvényeken hív magához, mint egy hangtalan harangszó, ami csak nekem szól.

A pecsét egyre gyakrabban lüktet — nem fájdalmasan, inkább úgy, mintha valaki belülről feszítené a lelkemet. Egy idegen kéz, amely keres valamit a bordáim mögött.

William ma hajnalban nem szólt hozzám.

Csak állt az ablaknál, háttal nekem, miközben a pirkadat hamuszürke fénye rávetült a vállára. A pecsétje halványan izzott a karján — ott, ahol sosem mutatja, mindig elrejti a világ elől. De én láttam. Láttam, ahogy a fénye remeg, ahogy a teste megfeszül minden egyes dobbanásnál.

Tudom, hogy szenved. Talán még jobban, mint én. De nem mutatja ki.

Kael eltűnt. Egy szó nélkül. Mintha sosem lett volna. De érzem… valami azt súgja, nem ment messzire. Figyel. Vár.

Éjjel lett.

A világ lelassult, a csillagok sem pislákoltak, csak egy fekete vászon terült el az ablakon túl. Egyedül voltam. A szoba fala mintha minden lélegzetvételemnél közelebb húzódott volna. A levegő olyan nehéz volt, mintha maga is ítélne engem.

Az ágy szélére rogytam, arcomat a tenyerembe temettem, próbálva nem lélegezni, hogy ne érezzem a saját bűnöm illatát.

Az árulásét, amit nem is követtem el…

A halálét, amit még nem okoztam…

Mégis egyre súlyosabbnak éreztem a vállamon ezt a terhet, mintha minden egyes percben cserbenhagytam volna valakit.

És Axarlale…

Ő még mindig ott van, valahol a Pokol rései között, ahol a sikolyok soha nem halkulnak el. Mi van, ha már nem él? Mi van, ha sosem létezett igazán? Mi van, ha csak én hittem benne, és valójában csak a saját gyengeségem szelleme volt?

Könnyeim hangtalanul hullottak. Egy pillanatra gyenge akartam lenni. Elengedni mindent. Visszaadni a pecsétet, a sorsot, a világot… csak eltűnni a semmiben.

Ekkor a pecsét megmozdult a karomon, mintha emlékeztetne: nincs menekvés.

Lüktetése halk volt, de könyörtelen — mint a szívverés, amihez még láncolva vagyok.

Aztán halkan megnyikordult az ajtó.

William állt ott. Árnyként, a félhomályba simulva, mintha maga is a sötétség része lenne. De a szeme… az most nem volt üres.

– A pecsét… – szólalt meg halkan. Hangja rekedt volt, mintha maga is attól félne, amit kimond. – Az nem csak erő. Az fájdalmat őriz. A tiedet… és az enyémet is.

Nem szóltam. A torkomban valami összerándult, ahogy ránéztem, és láttam, hogy nem egy gyilkos áll előttem. Nem a hideg katona, akinek hittem, hanem a bátyám. A vér, amit nem ismertem, de amely ugyanúgy forrt bennünk.

William lassan leült mellém, hátát a falnak vetette, térdét felhúzta. Nem nézett rám, csak előre meredt, mintha láthatatlan börtönrácsokat figyelne.

– Tudod… amikor először megláttalak, azt hittem, hogy a sors újra játszik velem – suttogta. – Hogy ez is csak egy újabb csapda, amit le kell zárnom. De… nem. Most először… valóban választott.

Hangja elhalt, csak a lassú, nehéz légzése maradt, mint amikor valaki kapaszkodik a saját csöndjébe, nehogy összeomoljon.

Aztán felém fordult. Tekintete nem vádaskodó volt, hanem törött — mint egy kard, amelyet túl sokszor kovácsoltak újra.

– Ne add fel, Akame. Nem most. Még nem.

A kezem remegett, miközben a pecsétre néztem. Még mindig izzott, de már nem tombolt. Csak pulzált. Mint egy… szív.

És akkor sírtam.

Nem a félelemtől. Nem a fájdalomtól.

Hanem attól, hogy még mindig képes vagyok érezni.

Hogy a sötétség alatt, a vértől mocskos csendben is van bennem valami, ami élni akar.

20. fejezet

A hír, ami megölhet

Reggel furcsa dolog történt.

Az iskolai csengők nem úgy szóltak, mint máskor. Nem hívogatóan, nem figyelmeztetően. Inkább… gyászosan. A hang mély és hosszú volt, mintha búcsút intene valaminek, amit senki sem akart elengedni.

A folyosók hidegebbeknek tűntek, a falak ridegebben verték vissza a lépteink visszhangját, mintha maga az épület is visszatartotta volna a lélegzetét.

Az egész Akadémia nagycsarnokába hívtak össze minden diákot. A hatalmas boltívek alatt minden halkabbnak tűnt, a tömeg egyetlen testként mozdult, visszafojtott lélegzettel. Arcok villantak fel: fáradtak, álmosak, kíváncsiak, vagy rettegők. A varázslófáklyák lángja alig pislá kolt, mintha ők is tudták volna, hogy ma valami meg fog változni.

William mellettem állt, feszült csendben, ökölbe szorult kézzel. A pecsétje halvány parázsként vibrált a karján, ott, ahol az ing épphogy takarta. Kael… valahol a hátsó árnyak között állt, karba tett kézzel, de éreztem a tekintetét a tarkómon. Ő már sejtett valamit, amit mi még nem.

Mindenki várta, hogy miért hívtak össze minket. De amit az igazgató kimondott… arra senki sem volt felkészülve.

Az igazgatóság vezetője, egy idős, hófehér hajú férfi, mozdulatlanul állt az emelvényen. Arca szoborszerű, komor, szeme üveges, mintha a múlt kísértené minden pillanatban. Kezében egy fekete pecséttel lezárt tekercset tartott, amit lassan bontott ki. A pergamen halk zizegése olyan hangosnak tűnt, mintha maga a világ roppanna meg.

Hangja rideg volt, tiszta, mégis súlytalan, mintha el akarná választani magát attól, amit ki kell mondania.

– Az éjjel… a Pokol határvidékéről érkezett üzenet. Egy, a mi világunkból száműzött lény sorsáról. Axarlaléról…

Megállt.

A csarnokban egy szál levegő sem mozdult.

– …meghalt.

A szavak úgy hatoltak belém, mintha tőrt döftek volna a mellkasomba.

Éreztem, ahogy kiszorul a levegő a tüdőmből. A szívem egyetlen erőszakos lüktetéssel válaszolt, a pecsét a karomon vérvörösen villant fel, mintha valaki belülről rúgott volna belém.

A fejem zúgni kezdett. A világ forogni kezdett körülöttem, mintha az egész csarnok egyetlen sötét alagúttá szűkülne, amelynek végén újra és újra visszhangzott az egyetlen szó:

Meghalt. Meghalt. Meghalt.

William rám nézett. Szemei tágra nyíltak, de nem döbbenetből. Inkább gyanakvásból. Mintha máris keresné a hazugságot a levegőben.

– Nem… – suttogtam, de hangom elhalt a csarnokban. – Ez nem lehet igaz…

Kael a hátsó sorból előrelépett. Kabátja suhogása halk volt, mégis úgy hasította ketté a csendet, mint egy penge. Tekintete villant, hangja pedig csendült fel halkan, de messze hatott, átszelve a falak között lüktető varázserőt:

– A Pokol sosem ad vissza testet. Sem hírt. Csak akkor… ha valaki akarja.

Hangjában nem volt érzelem, csak az igazság súlya.

Az igazgatóra nézett, szeme villámként csapott bele a férfi hideg tekintetébe.

– Ki hozta az üzenetet?

Az igazgató ajkai megremegtek, mintha egy pillanatra elfelejtett volna levegőt venni. Lassan leengedte a tekercset, és egyetlen nevet mondott:

– Arkhael.

A térdem megremegett, és éreztem, hogy elveszítem az egyensúlyomat. William reflexből elkapta a karomat, de ő is remegett. A pecsét a karomon megőrült — vérvörösen izzott, a bőröm alatt lüktetve, mintha szét akarná repeszteni a csontjaimat.

A csarnok morajlani kezdett körülöttem, a hangok elmosódtak, ahogy a testemben minden idegszálat elöntött a jeges rettegés és a forró düh keveréke.

És egyetlen gondolat égett bele az elmémbe:

„Nem halt meg. Csak elrejtették.”

Mert Arkhael nem hírnök volt.

Ő bíró volt.

És ha ő hozott hírt Axarlale „haláláról”, az nem hír volt, hanem figyel meztetés. Egy fenyegetés, ami véremmel íródott.

Legalábbis ezt hittük.

Mert a Pokol kapui csak akkor nyílnak, ha valaki belülről kitárja őket.

És talán… Axarlale nem halt meg.

Csak utat engedett valaminek.

Valaminek, ami most felém tartott.

21. fejezet

A csend súlya

Az igazgató beszéde után süket csend telepedett a csarnokra.

Nem olyan csend volt, ami megnyugtat, inkább olyasmi, ami fojtogatott, mintha minden lélegzetvétel bűn lenne egy térben, ahol a halál szava visszhangzik a falak között.

Mindenki a padlót bámulta, vagy az ablakon túl kémlelte az ég fakó szürkeségét, mintha ott keresné a választ, amit egyikünk sem mert kimondani.

William halkan szólalt meg, hangja vékonyan csengett a csend fölött:

– Ha Axarlale… tényleg meghalt… akkor… mi lesz velünk?

A hangja elakadt, és láttam, ahogy megremeg a válla. A pecsétje halvá nyan lüktetett a karján, egy ütemre az enyémmel, mintha közös halálra készülnénk.

Kael arca rideg volt, komoly. Úgy nézett ránk, mintha már tudná a választ, de még nem akarná kimondani.

– A halála azt jelenti, hogy a Pokol közelebb nyílt hozzánk, mint valaha. Valaki vagy valami most használni akarhatja a helyét. És ha Arkhael üzenetet küldött… akkor már mozog.

A csarnok levegője mintha sűrűbb, nehezebb lett volna. Minden diák felkapta a fejét, vagy gyors pillantásokat vetett egymásra. A bizal matlanság gyorsabban terjedt, mint bármilyen méreg.

Az igazgató mély, reszkető sóhajjal megfordult. A fekete pecsétes tekercset lassan összehajtogatta, mintha időt akarna nyerni, mielőtt elteszi. Visszacsúsztatta a zsebébe, majd fáradt, mégis rideg hangon megszólalt:

– Arkhael üzenete nem puszta hír. Figyelmeztetés. Nem maga a lény tért vissza, hanem az, aki tud róla. És az, hogy ezt az üzenetet megkaptuk, azt jelenti, hogy valaki a mi világunkból mozgatja a szálakat.

A diákok között vibrált a feszültség, mint villám a vihar előtti levegőben. Voltak, akik hátráltak, mások ökölbe szorították kezüket. Voltak, akik csendben sírtak, lehajtott fejjel, és olyanok is, akik csak üres tekintettel bámultak előre, mintha már lemondtak volna önmagukról.

William rám nézett. Sötét szemeiben valami tűz villant fel, törékeny, de makacs fény.

– Nem maradhatunk tétlenek – mondta halkan, remegő hangon. – Ha bármit megtehetünk az Akadémia és magunk védelmében, meg kell tennünk.

Kael bólintott, arca komor maradt, akár egy halálhír.

– A legveszélyesebb ellenség most az ismeretlen. Nekünk kell kideríte nünk, ki és mi áll a háttérben, mielőtt túl késő lesz.

Az igazgató utolsó szavai visszhangoztak a boltívek alatt, mintha beleégették volna magukat a csontjainkba:

– Ez csak a kezdet. A Pokol árnyai már itt vannak, és… nem mindenki élte túl ezt az éjszakát.

Egyetlen gondolat maradt mindannyiunkban, ott, a szívünk mélyén, a pecsétek remegő fényében:

Axarlale halott.

De a háború csak most kezdődik.

Féltünk.

Még William is, aki mindig úgy állt elém, mintha bármitől meg tudna védeni.

És én is féltem. Mert gyáva voltam.

Nem akartam visszamenni a Pokolba. Soha többé. Sem én, sem William.

De a pecsét a karomon pulzált, mintha valaki belülről kopogna rajta.

És tudtam…

Ha Arkhael figyel, akkor nincs menekvés.

22. fejezet

Árnyék az emlékeim mögött

Nem tudom, hány nap telt el.

Az idő elveszítette értelmét, mint minden más. Az éjszakák és nappalok szürke, egynemű masszává olvadtak, én pedig csak ültem ott, ahol utoljára láttam mosolyogni. Ott, ahol még ketten voltunk.

Mielőtt a világ úgy döntött, hogy én maradok, ő pedig eltűnik. Végleg.

A kövek hidegek voltak a hátam mögött, de én már nem éreztem semmit.

Nem mertem kimondani a nevét.

Ha kimondanám, talán valóra válna, hogy nincs többé, hogy nem tér vissza, hogy ez a mocskos, vérrel átitatott világ elvette tőlem őt is.

Axarlale...

Nem. Nem szabad kimondanom. Beleőrülnék.

Valaki lépett mögém. Ismerős léptek.

Nem fordultam meg.

William volt.

Ő mindig ott van. Figyel. Vár. Mintha valamit akarna, amit én már nem tudok adni.

Nem maradt már belőlem semmi.

– Akame... – a hangja alig több suttogásnál.

Nem válaszoltam. Mi értelme lett volna?

Letérdelt mellém, a kövek enyhén recsegtek térde alatt.

Bárcsak ne szólna. Bárcsak elmenne.

De nem mozdult.

Mert ő ilyen. Makacs. És... más.

– Tudod, mit mondana neked, ha most itt lenne? – szavait fájdalom szőtte át, mégis gyengédség vibrált bennük.

Tőrként hatoltak belém. Felé fordítottam az arcom, de a szemébe nem mertem nézni.

– Azt mondaná, hogy gyenge vagyok – suttogtam. – Hogy elbuktam. Hogy hagytam meghalni.

A vállam megremegett, de már nem volt könnyem.

Csak egy végtelen, néma üresség a mellkasomban.

– Nem. – A hangja hirtelen erősebb, dühösebb lett. – Azt mondaná, hogy élsz. És ez az egyetlen dolog, ami számít.

Megrémített, hogy nem tudtam vele vitatkozni.

Valahol mélyen tudtam: igaza van.

De mit ér az élet, ha csak árnyékként vonszolom magam tovább?

A keze a vállamra simult, hideg ujjak az eleven sebemen.

És én hagytam.

Nem tudom, miért. Talán mert nem akartam egyedül maradni a csendben.

– Tudod, mi a legrosszabb a gyászban? – kérdezte halkan, fájdalmas szelíddel a hangjában. – Hogy idővel megszokod. A fájdalom nem múlik el, csak ismerőssé válik. Mint egy seb, amit megtanulsz elviselni.

Lehunytam a szemem.

Hosszú másodpercekig csak lélegeztem.

Nehéz volt. Mintha minden egyes levegővétel árulás lenne.

William folytatta:

– Én is elvesztettem valakit. Csak ő nem halt meg, hanem eltűnt... tőlem. És nem mondtam el neki, amit kellett volna.

Most rám nézett.

Én pedig visszanéztem.

– Veled nem akarom elkövetni ugyanazt a hibát.

Valami megmozdult bennem,

egy apró, gyenge szikra, amit már majdnem elnyelt a sötétség.

Lassú mozdulattal az arcomra csúsztatta a kezét.

Nem tudtam, mit akar.

Vagy talán tudtam, csak nem akartam elfogadni.

Nem mozdultam.

Talán azt kívántam, hogy ne álljon meg.

Talán akartam is.

De nem úgy, mint régen. Nem tisztán, nem ártatlanul.

William ajka megérintette az enyémet.

Óvatos volt. Szinte félt.

Én visszacsókoltam.

Nem volt benne boldogság.

Csak fájdalom.

Két összetört lélek találkozása egyetlen pillanatban, amit sem az idő, sem az istenek nem menthetnek meg.

És mégis… abban a csókban végre éreztem valamit.

Valami... élőt.

Nem láttam őt meghalni.

Nem volt test, nem volt utolsó pillantás.

Csak a hír... és a csend.

És én utálom a csendet.

Mert abban minden benne lehet – a halál... vagy a remény.

A könnyek forrón csorogtak végig az arcomon.

És én engedtem.

Először, hosszú idő után.

Talán ez volt az első igazán élő pillanatom.

Ott, Axarlale árnyékában, William érintése után.

Akkor értettem meg:

a halál nem mindig végleges.

De a kétely örök.

23. fejezet

Törött pecsétek

A csók után nem szóltunk egymáshoz.

Nem voltak szavak, amik elbírták volna azt, ami köztünk maradt.

Csak ültünk a hideg köveken, egymás mellett, mintha a testünk súlya tartotta volna még egyben a világot.

Hallottam William gyors, szabálytalan légzését, mintha ő is attól félne, hogy ha megáll, soha többé nem indul újra.

A pecsétem lüktetett a karomon.

De nem úgy, mint eddig.

Nem a megszokott, tompa villanásokkal, amelyek csak emlékeztettek, hogy tartozom valahová, amit gyűlölök.

Ez most más volt. Éles, nyugtalan, mintha kaparni akarna belülről, lerángatni rólam minden bőrt, míg csak a pecsét marad.

William felemelte a fejét, és rám nézett. A szeme sötét volt, de valami olyasmi villogott benne, amiől kirázott a hideg.

– Érzed, ugye? – kérdezte halkan.

– Mit? – suttogtam, de már tudtam a választ.

A pecsét hirtelen fellángolt, vérvörös, vakító fénnyel, mintha belülről gyulladt volna ki.

Fájdalom hasított belém, olyan hirtelen és kegyetlen, hogy felkiáltot tam, és a hideg padlóra zuhantam.

William megremegett, a balkeze a jobbkezéhezhoz kapott, ahol az ő pecsétje izzott ugyanazzal az égető fénnyel.

Láttam rémületét, felismerését.

– Törik... – nyögte alig hallhatóan. – A pecsétek... törnek.

A világ vibrálni kezdett körülöttünk.

A kövek remegtek a talpunk alatt, a levegő zizegett, mintha láthatatlan villámok cikáznának körülöttünk.

A varázslat, amit soha nem választottunk, most feltépett mindent, amit el akartunk rejteni.

A Pokol illata szállt a levegőben. Égő kén és vér.

Megpróbáltam felállni, de a lábaim megbicsaklottak.

William elkapott, alig bírt megtartani. Mindketten térdre estünk, egymás karjába kapaszkodva, miközben a pecsétek fénye vadul lüktetett, mintha ki akarna törni a bőrünk alól.

És akkor…

Egy pillanatra minden elcsendesedett.

Mintha a világ levegőt vett volna.

Majd meghallottuk.

Egy hangot a fejünkben. Nem a miénket. Nem Williamét. Nem Axarlaléét.

Ez a hang hideg volt, mély, olyan, mint amikor a sírok megnyílnak, és a föld alól szólnak hozzád.

– Megnyílt az út.

William felkiáltott, szeme tágra nyílt, karomra szorított, miközben a pecsét lángja hirtelen feketére váltott, mintha valami ki akarna szakadni belőlem.

Ordítottam, a világ kifordult alattam.

Képek villantak fel: fekete kapuk, csontfalak, vérvörös égbolt, és egy alak...

Egy alak, aki lassan hátrafordult.

A szeme fekete volt, de a pupillája mélyvörösen izzott. Szája lassan mosolyra húzódott, ahogy meglátott engem.

És kimondta a nevem.

– Akame.

Ordítottam.

A pecsét… eltört.

Valami kiszabadult.

Valami, amit soha nem akartam újra magamhoz engedni.

A világ visszarántott a hideg kövekre. Zihálva estem össze William karjaiban.

Ő is reszketett, karján fekete repedések futottak szét a pecsét helyén, mintha belülről akarna szétrobbanni.

A csarnok ajtaja kicsapódott. Kael állt ott, kabátja suhogott, szeme jéghideg, mégis düh és valami rejtett félelem villogott benne.

– Mi történt?! – kiáltotta, de már látta a jeleket.

Rekedten, vérízű lélegzettel csak ennyit tudtam mondani:

– Megnyílt... a Pokol kapuja.

Kael szeme összeszűkült, arca megfeszült, mintha megremegett volna.

– Akkor most kezdődik.

Éreztem, hogy igaza van.

Abban a pillanatban, amikor a pecsétem eltört, tudtam, hogy valami szabadult el.

Valami, amitől soha többé nem szabadulhatok:

Axarlale él.

És most úton van.

Felém.

24. fejezet

Az áruló talán mégsem az?

Nem tudnám megmondani, hogyan kerültem vissza az akadémiára.

Mintha a lábaim maguktól vittek volna, automatikusan, mint egy árnyék, ami követi a fényt, de már nem érti, miért. Az emlékek össze -mosódtak, mint eső a pergamenen – ott voltak, de olvashatatlanná váltak.

Talán valaki szólt hozzám útközben. Talán nem is néztem senkire.

Csak mentem előre… vagy hátra? Már azt sem tudtam, merre van az előre.

Hirtelen ott feküdtem, egy ágyon.

Ismerős illatok – nedves kő, régi fáklyafüst, halvány levendula.

A szobámba voltam.

Nem tudtam, hogy magamtól jöttem-e ide, vagy valaki felvezetett. A testem nehéz volt, az agyam tompa.

Mintha az elmúlt órák kiesnének az időből. Talán így volt jobb.

A plafont bámultam, de nem láttam semmit.

Gondolataim Axarlalé körül keringtek, mintha még mindig hallanám a szuszogását – azt a halk, türelmetlen zajt, amit mindig akkor hallatott, amikor visszafogta magát egy beszólástól.

De most csend volt. Olyan csend, ami megsüketít.

Nem láttam meghalni. Nem láttam semmit.

Csak elmondták. És hinnem kellett.

De a szívem nem hitt.

A gyász és a remény harcolt bennem, mint két farkas – egyik tépte, a másik marcangolta a lelkem.

Valaki kopogott.

Lassan fordítottam a fejem az ajtó felé, és mire kinyílt, már tudtam, ki az.

William.

Csendben lépett be, ahogy mindig. Úgy mozgott, mintha nem akarna zavarni, de pontosan tudta, hogy a jelenléte önmagában is megváltoztat mindent.

Leült mellém.

Nem kérdezett semmit. Csak nézett.

– Nem kellene egyedül lenned – mondta végül halkan.

– De mégis egyedül vagyok – feleltem, és éreztem, hogy a hangom élesebb lett, mint akartam.

De nem kérte számon. Soha nem kérte.

– Elhiszed, hogy tényleg megtörtént? – kérdeztem, és csak akkor vettem észre, hogy remegek.

William arca megfeszült. Egy pillanatra úgy tűnt, válaszolni fog, de végül csak ennyit mondott:

– A halál nem mindig végleges. Néha, ami elveszettnek tűnik… csak máshol él tovább.

A szavai nem nyugtattak meg, de valami megmozdult bennem.

Valami, ami eddig el volt zárva.

Tenyerét az enyémre tette. Bőre meleg volt, és érintésében ott volt valami több – valami, amit régóta próbált elrejteni, de most már nem tudott. Vagy nem akart.

– Sajnálom, Akame… – suttogta. – Sajnálom, hogy nem tudtam megvédeni őt… és téged sem.

Könnyek gyűltek a szemembe, de nem sírtam. Csak néztem őt.

Azt a fiút, akivel ugyanazt a jelet viseljük a bőrünkön – nem egy eskü miatt, hanem mert egyek vagyunk.

Mert testvérekké tettek minket, akkor is, ha a vérünk nem közös.

És most… valami más is ott volt. Egy fojtogató, édes érzés, amit nem tudtam hová tenni.

– Nem kell most mondanod semmit – tette hozzá gyorsan, mintha megbánta volna a szavait.

De én mégis megszólaltam, halkabban, mint hittem volna:

– Maradj… csak egy kicsit.

William bólintott, és mellém ült az ágyra.

A csend nem volt többé üres. Megtöltöttük a jelenléttel, a fájdalommal, a kimondatlan szavakkal.

Az álom csak órákkal később jött el.

Nem békésen – lassan, nyugtalanul.

És mikor lehunytam a szemem, a sötétség nem volt többé magányos.

Valaki ott volt benne. Egy árny. Egy hang.

És én úgy éreztem…

talán Axarlale mégsem tűnt el teljesen.

25. fejezet

A Bukott angyal visszatért

Az Akadémia régi falai között sosem volt könnyű a levegővétel.

De ma különösen nehéznek éreztem a légzést. Mintha minden kő, minden boltív, minden ablak alatti árnyék figyelne, és várná, hogy elengedjem magam… és összeroppanjak.

Még mindig a tegnap árnya kísértett.

Axarlale eltűnése.

A hír, amit senki sem mert hangosan kimondani.

Nem láttam meghalni, mégis minden porcikámmal éreztem, hogy végleg elvesztettem őt.

William csendesen ült mellettem az osztályteremben.

Jelenléte egyszerre volt puha és nehéz, akár a köd, amely elnyeli az akadémia tornyait odakint.

A vérszerződés jele lüktetett a csuklóinkon, minden szívverésemre válaszul.

Ez a kötelék több volt egy testvériségnél.

Bonyolultabb.

Sötétebb.

Valami, amit nem mertem nevén nevezni, mert félelmetes volt, mennyire akartam, hogy lássa, mennyire török össze.

A tanár hangja tompa zúgásként ért el hozzám, mintha víz alól hallanám.

Tekintetem újra és újra az ablak felé kalandozott, ahol a sötét felhők alatt a toronycsúcsok szinte eltűntek a ködben.

A világ szürke volt, nyúlós és hideg.

Én pedig ebben a szürkeségben próbáltam lélegezni.

Egy hideg légáramlat futott végig a termen.

Az ajtó nyikordulva nyílt, a hangja olyan élesen hasított a csendbe, hogy a papírjaim megmozdultak.

A levegő megállt.

A tanár arca megváltozott.

Egy pillanatra nem ember volt többé, hanem valami más.

Valami régi és sötét, ami idegenként bújt a bőrébe.

Lassan odafordultam.

És akkor belépett.

Egy árnyékos alak, rongyos fekete köpenyben, csuklyája alól hideg, sötét szemek villantak elő.

Mozgása egyszerre volt ismerős és idegen, akár egy dallam, amit elfelejtesz, de mégis újra meg újra hallasz álmaidban.

Axarlale volt.

De nem az a lány, akit ismertem.

Valami más.

Egy bukott angyal, aki levetette a fény köntösét, és visszatért a sötétségből.

Sápadt bőre, mély, fekete tekintete olyan volt, akár egy kút, amelyből már csak a halál szomja meríthet.

Ajkán halvány mosoly suhant át, törékeny és kegyetlen egyszerre, mint egy penge csillanása a félhomályban.

Szívem összeszorult, a vér lüktetése hangos dobbanásként visszhangzott a fülemben.

A levegő remegni kezdett körülöttem, miközben tekintetünk találkozott.

És abban a pillanatban minden megfagyott.

A padok recsegtek, néhány diák hátrahőkölt.

A tanár mozdulatlan maradt.

William mellettem halkan szívta be a levegőt, a csuklóján vörösen izzott a vérszerződés jele.

Axarlale… vagy aki belőle maradt, lassan végignézett a termen.

Szemében nem volt harag, sem bánat.

Csak mélységes, fekete üresség, amelyben ott lapult valami ismerős – egy hajszálvékony foszlány abból a lányból, akit valaha szerettem.

Aztán megszólalt.

Hangja halkan reccsent a csendben, mintha üvegen taposna.

– Sokáig vártam erre a pillanatra, Akame…

Nevemet úgy ejtette ki, mintha az is csak egy törékeny emlék lenne, amit bármikor összetörhet.

A világ megbillent.

Pecsét a karomon lüktetni kezdett, égetve a bőröm alatt.

Valami visszahúzott – valami, ami egyszer már elengedett, most újra birtokolni akart.

Axarlale közelebb lépett.

Egy lépésnyire megállt, és a szemében könnycsepp csillogott.

Nem hullott le, csak ott maradt, kristályként ragyogva, mielőtt újra eltűnt a sötétben.

– Ne gyere közelebb… – hallottam a saját hangomat.

De túl halk volt.

Ő csak állt ott, és rám nézett.

És egyetlen szívdobbanásnyi időre láttam őt újra annak, aki volt.

Majd elmosolyodott.

És az a mosoly végérvényesen összetört bennem valamit.

26. fejezet

Feszültség a csend alatt

Nem mozdultam.

Még levegőt venni is elfelejtettem.

Axarlale ott állt előttem. Élve.

Szemei nem hazudhattak – ugyanazok voltak, amelyek annyiszor rám néztek.

Mégis volt bennük valami más.

Egy régi ismerős árnyéka nézett vissza rám, valaki, akit sosem ismertem igazán.

A terem némasága feszült csenddé torzult.

A tanár nem szólt, senki sem mert.

Mindenki várt… rám? Rá?

Fogalmam sem volt

Axarlale egyetlen lépést tett felém.

És akkor –

BANG.

William felugrott, az asztala beleremegett a csapásba.

– Ez valami rossz vicc?! – dörgött a hangja, tele haraggal és félelemmel. – Mit keresel itt?!

Mindenki rá szegezte a tekintetét. Én is.

Csak egy pillanatra.

Aztán újra Axarlaléra.

Ő nem hátrált meg.

Csak állt, némán, mintha minden szót, minden vádat előre várt volna.

Talán el is fogadta volna.

– Akame… – mondta halkan.

Nevem olyan lágyan hagyta el az ajkát, hogy megborzongtam.

– Nem jöttem bántani. Csak… látni akartalak.

– Túl késő – morogta William, mellém lépve, mintha közénk akarna állni. – Elmentél. Meghaltál. És most csak… visszajössz? Mintha mi sem történt volna?

Az osztály lélegzetvétel nélkül figyelt.

Még én is alig kaptam levegőt.

– Nem volt választásom… – suttogta Axarlale.

De mielőtt bármit mondhattam volna, az ajtó újra kinyílt.

Egy fiú lépett be.

Magas volt, világos bőrrel, sötétbarna hajjal.

A szemei… azok a szemek!

Két kékesen ragyogó csillag égett bennük, mélybarna alapból.

Olyan tekintet volt, amit nem lehet elfelejteni, még akkor sem, ha először látod.

Azonnal engem nézett.

Nem a tanárt, nem Axarlalét, nem Williamet.

Csak engem.

– Te vagy Akame? – kérdezte.

Hangja mély volt, mégis halk, és valahogy megütötte a lelkemet.

Nem válaszoltam, csak lassan bólintottam.

– Ő Rhys – mondta a tanár kissé idegesen. – Az új diák. A Déli Templomból jött… külön engedéllyel.

William megfeszült mellettem.

Olyan volt, mint egy felajzott íj, vártam, mikor pattan el benne valami.

Axarlale oldalra fordította a fejét, mintha szimatolná Rhys jelenlétét,

mint egy vadállat, amely érzi a veszélyt – vagy talán valami ismerőst.

Rhys lassan mosolygott rám.

Nem túl szélesen – csak annyira, hogy érezzem: ő nem fél tőlem.

– Hallottam rólad – mondta.

Az osztályban valaki halkan felnyögött, a többiek már suttogtak.

Úgy tűnt, mindenki tudja, hogy ez nem véletlen.

William egy lépést hátrált, szeme elsötétült.

Tekintetében nem csak düh volt, hanem féltékenység is.

Valami, amit eddig elrejtett, most átszakította a falakat.

És én… nem tudtam, mit érzek.

Három tekintet szegeződött rám egyszerre.

Egy a múltból.

Egy a jelenből.

Egy… talán a jövőből.

Én pedig ott ültem, mintha a világ közepe hirtelen egy padra szorult volna.

A pecsét a karomon hirtelen megperzselte a bőrömet.

Mintha valami életre kelt volna bennem.

Mintha valaki… figyelne.

A fájdalom egyetlen villanás alatt átváltott hidegbe,

és a végtagjaim zsibbadni kezdtek.

Rhys szeme felvillant.

– Érzed… ugye? – kérdezte.

Hangja mintha egy másik hanggal együtt szólt volna. Mélyebben, régebben, valahonnan… túl messziről.

Axarlale összerezzent.

William felé hajolt, mintha védeni akarna.

A tanár hátrált, majd egyetlen mozdulattal lepecsételte az ajtót, hogy senki se szökjön meg.

És én… csak néztem őket.

A világ lassan szürkévé oldódott körülöttem.

A szívem dübörgött, vérem égett.

Valami történt.

Valami, amit már nem lehet visszafordítani.

27. fejezet

Két szív, egy vágás

Nem tudtam megszólalni.

Axarlale ott állt előttem – nem kép, nem álom, nem emlék.

Ő maga. Élve.

De a tekintete… már nem az a lány volt, akit elvesztettem.

Az ismerős árnyék még ott bujkált a szemében, mögötte azonban valami sötétebb húzódott meg.

Mintha már nem lenne egészen ember.

Vagy talán… nem teljesen a mi oldalunkon állna.

William mellettem mozdulatlan maradt, mégis éreztem a feszültséget a testében.

Minden izma vibrált a haragtól, a döbbenettől – és a félelemtől.

Az asztal, amelyre az előbb rácsapott, még mindig finoman remegett.

Axarlale tett egy apró lépést felém.

Csak egyet.

Mégis úgy éreztem, ezzel a mozdulattal egy egész világ hullott darabokra körülöttem.

– Akame… – suttogta. A hangja ismerős volt, mégis távoli. – Vissza kellett jönnöm.

William nem szólt, de ökölbe szorította a kezét.

Tudtam, hogy mindjárt robban.

– Miért most? – kérdeztem halkan. – Miért nem akkor… amikor még hittünk benned?

– Mert nem engedték – felelte Axarlale. Hangja most mélyebb volt, fájdalmasabb. – Ott voltam… egy helyen, ahol a szabályokat nem ti írjátok.

A szavaiból hideg igazság csapott fel.

De William megelőzött.

– Ne higgy neki! – mordult fel, teljes testével elém állva. – Lehet, hogy ő áll minden mögött. Visszajött befejezni, amit elkezdett.

Axarlale szeme elsötétült.

– Nem vagyok az ellenségetek – sziszegte. – Ha az lennék, már nem lennétek itt.

– Akkor mit akarsz?! – ordította William.

Axarlale rám nézett.

Csak rám.

– Őt.

A szívem összerándult.

És akkor…

az ajtó kinyílt.

Minden fej odakapott.

Egy fiú lépett be.

Világos bőrén megcsillant a beszűrődő fény.

Sötétbarna haja ziláltan hullott a homlokába, mély kék szemei pedig azonnal rám szegeződtek.

Nem nézett körül.

Nem habozott.

Csak engem keresett.

– Te vagy Akame? – kérdezte.

A hangja nyugodt volt, mégis éles, mint egy penge, amely végigkarcolja a levegőt.

Nem válaszoltam.

Csak bólintottam.

– Ő Rhys – szólalt meg a tanár idegesen. – Az új diák a Déli Templomból. Külön engedéllyel. Foglaljon helyet.

Rhys azonban nem mozdult.

Továbbra is engem nézett.

– Hallottam rólad – mondta, és halványan elmosolyodott.

Nem gúnyosan. Nem kihívóan.

Mintha egyszerűen csak örült volna, hogy végre lát.

William megmerevedett mellettem.

A meglepettség eltűnt a tekintetéből, helyét tiszta, forró féltékenység vette át.

Axarlale oldalra döntötte a fejét, mintha szimatolná Rhys jelenlétét.

A körülötte lebegő sötét árnyék megfeszülni látszott.

Mintha megérzett volna valamit.

Három tekintet égett belém egyszerre.

Egy a múltból, amely visszatért.

Egy a jelenből, amely sosem engedett el.

És egy… amely talán a jövőm lehet.

Én pedig még mindig ültem.

Mozdulatlanul.

Egyedül a vihar közepén, ahol már nem tudtam, kitől rettegek jobban.

A pecsét a karomon hirtelen felizzott.

Parázsként égett a bőröm alatt, végigszaladt a bordáimon, egészen a szívemig, ahol vadul lüktetni kezdett.

A világ elszürkült körülöttem, mintha valaki letépte volna róla a színeket.

Rhys szeme felvillant.

– Érzed… ugye? – kérdezte.

A hangja mintha egy másikkal együtt szólt volna. Mélyebben. Idegenül. Mégis ismerősen.

Axarlale összerezzent.

William ösztönösen felém hajolt, mintha védeni akarna.

És akkor meghallottam.

A hangot, amit el akartam felejteni.

Ne félj, Akame…

Axarlale ajka nem mozdult.

Mégis úgy tűnt, mintha belőle jött volna.

A pecsét fellobbant, a testem megremegett.

A következő pillanatban sötétség zuhant a látásomra.

Már nem a teremben voltam.

A világ elmosódott, és csak egyetlen érzés maradt:

egy idegen kéz markolta a szívemet,

egy idegen akarat próbált uralni belülről.

Három szív dobogott egy ritmusra.

Az övé.

Az övé.

És az enyém.

Valaki pedig a sötétből a fülembe suttogott:

Most kezdődik, Akame.

Választanod kell.

28. fejezet

Suttogások és titkok

Az iskola udvarán sétáltunk.

A kőlapok alatt puhán zúgott a szél, felkapott egy-egy elszáradt levelet, hogy körülöttünk táncoltassa őket, majd visszaejtse a földre.

A levegő hűvös volt, mégis belül furcsán forrón izzott minden lélegzetvétel.

Rhys mellettem lépkedett.

A mozdulatai nyugodtnak tűntek, mégis minden lépésében ott feszült valami elfojtott erő, mintha egyetlen érintésre robbanni tudna.

A tekintetében titokzatos fény vibrált, mintha olyasmit látna bennem, amit én magam sem mertem felismerni.

– Akame… – szólalt meg halkan.

A nevem lassan, kimérten gördült le az ajkáról, mintha ízlelgetné, mielőtt kimondja. – Tudom, hogy most minden… bonyolult körülötted.

Megálltam.

A szél belekapott a hajamba, a tincsek az arcomba csapódtak, de nem törődtem vele.

A szemébe néztem.

– Miért? – kérdeztem. – Mit akarsz tőlem?

Rhys egy pillanatra elhallgatott.

A tekintete megváltozott: mélyebb lett, sötétebb, mintha egy másik világ nézne vissza rám a szemein keresztül.

– Nem vagyok csak egy egyszerű új diák – mondta végül. A hangja halk volt, mégis élesen hasított belém. – Vannak dolgok, amiket… még nem mondtam el. És talán jobb is, ha egy ideig így marad.

A mellkasom összeszorult.

– Például? – kérdeztem, keményebben, mint szerettem volna.

Rhys elfordította a tekintetét, mintha mérlegelne, majd újra rám nézett.

– William… nem az, akinek hiszed.

A neve úgy csattant a levegőben, mint egy ostorcsapás.

– Vannak titkai, Akame – folytatta. – Olyan titkok, amelyek… veszélybe sodorhatnak téged.

Megdermedtem.

A világ egyetlen pillanat alatt elnémult körülöttünk.

A levelek zizegése, a szél moraja, a távoli madárhangok – mind eltűntek.

Csak Rhys tekintete maradt… és a szavai, amelyek belém égtek.

– Te… ezt honnan tudod? – kérdeztem.

A hangom elárulta a félelmet, amit minden erőmmel próbáltam elrejteni.

Rhys lassan közelebb lépett.

Nem fenyegetően.

Csak annyira, hogy halljam a légzését, hogy érezzem a jelenlétét.

A szemében most valami szelíd szomorúság csillant fel, amit nem tudtam hová tenni.

– Többet tudok, mint szeretném – felelte halkan, mégis határozottan. – De megígérem, hogy melletted leszek. Ha hagyod.

A szél újra belekapott a hajamba.

Most sem simítottam el.

A szívverésem hangosan dübörgött a fülemben.

William.

Az egyetlen, aki mellettem maradt, amikor mindenki más eltűnt.

Aki ott volt, amikor féltem, amikor összetörtem, amikor menekülni akartam.

És most Rhys azt mondja, hogy titkai vannak.

Veszélyes titkai.

Rhys tekintete továbbra is rajtam pihent.

Nem volt benne követelés.

Nem volt benne kényszer.

Csak… várakozás.

Bennem pedig kavargott a bizonytalanság, a félelem…

és valami furcsa, puha remény is, amit nem tudtam hová tenni.

Egy hang azt súgta bennem, hogy ha hagyom, talán nem maradok egyedül ebben az őrületben.

De egy másik hang figyelmeztetett:

Vigyázz.

Mindenki hazudik.

Mindenki elárul.

Nem tudtam, kire hallgassak.

Nem tudtam, kiben bízhatok.

Csak azt tudtam, hogy valami megváltozott.

Visszavonhatatlanul.

29. fejezet

Összezavarodva

Az iskola folyosóján álltam.

A régi kövek hidegek voltak a talpam alatt. A neonlámpák fehér fénye vibrált, mintha a falak is visszatartanák a lélegzetüket.

Rhys szavai még mindig ott égtek bennem, hideg fuvallatként kúsztak végig a gerincemen, és úgy éreztem, már beépültek minden sejtembe.

Ekkor megláttam Williamet.

A folyosó másik végén állt. Az arcát árnyékok takarták, de a szeme… a szeme élesen ragyogott.

Tele volt kérdésekkel.

Olyan volt, mint egy penge, amely még nem vág, csak fenyeget.

És a tekintete mögött ott bujkált valami.

Valami, amit egykor talán gyengédségnek hívtam volna.

Vagy fájdalomnak.

Lassan elindult felém.

A cipője koppant a köveken, minden lépésével mintha a levegő is sűrűbbé vált volna.

– Akame, beszélnünk kell – mondta csendesen.

A hangja nyugodt volt, mégis olyan határozott, hogy összerándult tőle a mellkasom.

Megremegtem.

A szívem vadul vert, olyan hangosan, hogy azt hittem, mások is hallják.

Talán ő is.

– Mit akarsz, William? – kérdeztem halkan.

A hangomban harag és kétségbeesés keveredett.

Az a fajta kétségbeesés, amit csak az okozhat, akit szeretsz…

és akitől most már félned kellene.

Megállt előttem.

Olyan közel, hogy éreztem a jelenlétét, mégsem nyúlt hozzám.

A szemeiben háború dúlt.

Igazság küzdött a hallgatással, és láttam, ahogy a falak benne lassan repedezni kezdenek.

De még nem omlanak le.

– Nem vagyok az, akinek Rhys mond – szólalt meg végül.

A hangja enyhén remegett, mégis erős maradt. – Téged akarlak védeni, Akame. Nem akarom, hogy bárki bántson.

Az összeomlás nem hangos.

Nincs sikoly.

Nincs ordítás.

Csak egy halk reccsenés belül.

– De mégis hazudsz nekem! – tört ki belőlem hirtelen.

A hangom visszhangzott a folyosón, és mintha még a lámpák fénye is megremegett volna.

– Vagy legalábbis nem mondasz el mindent! – folytattam, már nem tudva visszatartani magam. – Próbálok bízni benned, William… de közben érzem, hogy eltávolodsz. És ez… fáj.

A szavaim után csend lett.

Az a fajta csend, ami nehezebb, mint bármilyen kiáltás.

William arca megfeszült.

Az állkapcsa megkeményedett, a szemei elsötétültek, mintha egy pillanatra valaki mássá vált volna.

– Akame, én… – kezdte.

De nem folytatta.

A szavak bent rekedtek.

Én pedig már nem azt a fiút láttam benne, aki mellettem állt a hideg éjszakákon, amikor a démonok a csontjaimat kaparták.

Nem azt, aki megtartott, amikor összetörtem.

– Nem akarom többé látni az arcodat – mondtam halkan.

A hangom suttogás volt, mégis éles, mint a penge.

– Mert azt hiszem… soha nem ismertük igazán egymást.

A szavak kimondva már visszavonhatatlanok voltak.

És nem is akartam visszavonni őket.

William egy pillanatra megingott.

Láttam, ahogy a szeme megrebben, mintha ütést kapott volna.

Aztán lassan elfordult.

Lépésről lépésre távolodott, a fekete kabátja lobogott mögötte, míg végül eltűnt a folyosó kanyarjában.

És én ott maradtam.

Egyedül.

A világ körülöttem lelassult.

Minden szürkévé vált.

Rhys.

William.

Titkok.

Félig kimondott igazságok.

Minden, amit biztosnak hittem, darabokra hullott.

És én ott álltam, üres kézzel, széthulló emlékek között.

Nem tudtam, melyik utat válasszam.

Csak azt tudtam, hogy nem halogathatom tovább.

Döntenem kell.

30. fejezet

Közelség és távolság

Az iskola udvara kiürült.

A kavicsos járdán szétszórt fényfoltok mozdulatlanul hevertek, a fák lombja fölött csend ült meg. A béke azonban csak látszat volt. Bennem feszültség dolgozott, szüntelen, nyugtalan.

Rhys mellettem haladt.

Nem szólt, mégis éreztem a jelenlétét. Nem volt tolakodó, nem sürgetett – inkább kivárt. Olyan volt, mint valaki, aki tudja, hogy a bizalom nem kérhető, csak elnyerhető.

Megálltunk egy padnál.

– Akame – mondta halkan. – Tudom, hogy nem könnyű most. De nem kell egyedül cipelned mindezt.

Felnéztem rá. A tekintete tiszta volt, de nem ártatlan. Olyan emberé, aki maga is hordoz terheket.

– Azt mondod, nem vagyok egyedül… – feleltem. – De honnan tud -hatnám, kiben bízhatok?

Nem válaszolt azonnal.

– Nem kell most döntened – mondta végül. – Elég, ha nem zársz ki teljesen.

Továbbindultunk.

De a gondolataim már nem vele voltak.

William képe újra és újra felbukkant bennem. Az elmúlt napokban eltávolodott. Hallgatott, figyelt, mintha falat emelt volna maga köré. Láttam rajta a feszültséget, a visszafojtott dühöt, azt a fájdalmat, amit nem akart kimondani.

A köztünk húzódó szakadék nem egyetlen pillanat alatt keletkezett. Lassan, észrevétlenül mélyült.

Egy délután a folyosón álltam, amikor megéreztem a jelenlétét.

– Akame – szólított meg fáradt hangon. – Nem várom, hogy megbocsáss. Csak… szeretném, ha meghallgatnál.

Megfordultam.

A tekintete nem volt követelő. Inkább törékeny. Olyan, mint aki már eldöntötte, hogy veszíteni fog, mégis megpróbálja.

– Miért most? – kérdeztem.

Közelebb lépett, de megállt. Tiszteletben tartotta a határt, amit közénk vontam.

– Mert nem akarlak úgy elveszíteni téged, hogy nem próbáltam meg elmondani az igazat.

A szavai súlyt kaptak. Nem vigaszt, nem ígéretet hoztak – csak őszin teséget. És ez fájt a legjobban.

Nem válaszoltam.

Nem azért, mert nem volt mit mondanom, hanem mert túl sok minden torlódott fel bennem egyszerre.

Az este csendben telt.

Egy térben voltunk, mégis külön. A közelség feszültséget szült, nem megnyugvást. Nem múltidézés volt, nem beteljesülés – inkább búcsú attól, ami már nem lehetett ugyanaz.

William később mellém ült. Nem ért hozzám. Nem kért semmit.

– Tudom, hogy nem maradhat így – mondta halkan. – De ma még itt vagyok.

Bólintottam.

Ez volt minden, amit adni tudtam.

Az éjszaka lassan telt el. Nem történt semmi, amit ne lehetett volna meg nem történtté tenni – és mégis, minden számított. Egy pillantás, egy félbehagyott mondat, egy kimondatlan gondolat.

Reggelre nem lett könnyebb. De tisztább lett.

És néha ez a különbség a maradás és az elengedés között.

31. fejezet

A Visszatérő Emlék

A reggel más volt.

A levegő csendesebbnek tűnt, mintha maga a világ is visszatartaná a szavakat, amelyek előző éjjel kimaradtak. Még mindig mellette feküdtem. William mellkasa lassan emelkedett és süllyedt, mintha semmi sem történt volna. Pedig minden megváltozott.

A bőröm alatt valami lüktetett.

Mintha a csuklóm mélyéből forró áram futott volna végig rajtam. Felnéztem, és a pecsét… izzott. Egy halvány, vöröses fény szivárgott belőle, pulzálva – hívva valamit. William keze is megmozdult mellettem. Ugyanaz a fény. Ugyanaz a forma.

Egyszerre kaptunk oda.

– A pecsét… – suttogtam.

William arca megfeszült, ahogy felém fordult. Már nem volt nyugodt. A szemében régi felismerés lobbant fel, valami, amit rég elástak. Az emlékezés pillanata.

És akkor megtörtént.

Egy fájdalmas lüktetés, mintha egy lezárt ajtó tárult volna ki bennünk. A fejemben képek robbantak fel:

Két gyerek, ugyanazzal a pecséttel. Egy démoni szertartás. Egy eskü, amit vérrel tettek. És egy hang, mély és hideg:

– A hatalom túl nagy. El kell feledniük egymást. Az emlék fájdalma kevesebb, mint a következmények.

A látomás tovaszállt.

Ott feküdtem mellette. A testem még emlékezett az éjszakára, de a szívem most már értette. Mit tettünk. Kik vagyunk.

Nem néztem rá azonnal. Féltem.

– Emlékszel…? – kérdeztem halkan.

Csend.

Aztán egy rekedt, fájdalmas hang:

– Igen. Most már igen. Te voltál… mindig te voltál.

Felé fordultam. Az arca nem hazudott. Fájdalom, döbbenet és felismerés egyszerre ült rajta.

– Ezért nem szabadott volna. Ezért…

– Megfeledkeztünk róla – vágtam közbe halkan. – Elfeledtették velünk. A saját szüleink… a vének. Megvédtek. Vagy csak… meg akartak fékezni.

William lehunyta a szemét.

– És most már késő. Ami megtörtént… az megtörtént.

Fájt, mert igaz volt. De még fájdalmasabb, hogy az érzéseim nem múltak el. És ez ijesztett meg a legjobban.

A pecsét halványodni kezdett, de a lüktetését még mindig éreztem.

– Mit csináljunk? – suttogtam.

– Nem tudom. De ha kiderül… ha mások is rájönnek…

Tudtam, mire gondol. Az Akadémia. A Templom. Rhys.

Az éjszaka, amit mi ketten a magunkénak hittünk, most egy végzetes titokká vált. Egy titokká, amit nemcsak eltitkolni kell, hanem megérteni és túlélni is.

És a legrosszabb az volt, hogy most már semmi sem lesz olyan, mint régen.

32. fejezet

Felelsz vagy mersz?

Az elmúlt napok eseményei ránehezedtek a mellkasomra.

William közeledése, az a bizonyos éjszaka, és az utána következő csend… A csend volt a leghangosabb. Olyan dolgok történtek, amiket nem tudtam hová tenni. Kerültem őt, mintha a jelenléte visszarántana abba a pillanatba, amikor minden megváltozott. Amikor elveszítettem valamit – talán önmagamat.

Rhys egyre gyakrabban nézett rám furcsán. Mintha pontosan tudná, mit titkolok. A tekintetében nem volt ítélet, csak valami… túlvilági tudás. Ő más volt. Mindig is más volt.

Aztán egyik este meghívott minket. Nem csak engem és Williamet, hanem néhány számára ismerős, számomra idegen alakot is. A hely egy régi raktárépület volt: poros, hideg, baljóslatú. Nem értettem, miért pont ide hívott. De volt valami a hangjában, amitől nem tudtam nemet mondani.

– Játsszunk felelsz vagy merszet – jelentette be Rhys, miközben leült a kör közepére. Látszólag nyugodt volt, de a szemei sötéten villogtak.

A játék eleinte ártatlannak tűnt. Egészen addig, amíg rám nem került a sor. Rhys nem vette le rólam a tekintetét.

– Felelsz, vagy mersz?

A torkom kiszáradt. Próbáltam elkerülni a pillantását, de túl erős volt.

– Merek– feleltem végül, szinte suttogva.

Rhys elmosolyodott. De ez a mosoly nem volt barátságos.

– Szűz vagy?

Az egész szoba elcsendesedett. A levegő megfeszült, a szívem kihagyott egy ütemet. Éreztem William tekintetét magamon. Minden izmom megfeszült.

– Igen – vágtam rá azonnal. – Szűz vagyok.

Hazudtam. Tudtam, hogy ő is tudja.

Rhys bólintott, mintha pontosan erre számított volna. Lassan felhúzta az ingujját, és megmutatta az alkarján világító, halványan pulzáló hold alakú pecsétet. A hold sarlója ragyogott a bőrén, ezüstös fényben derengett, mintha élne.

– Ezt rejtegettem előlük – mondta halkan, majd a többiekhez fordult. – A pecsét nem csak dísz. Ez az én átkos ajándékom: képes vagyok felfedni az igazságot. Megmutatni a múltat.

Mielőtt bárki bármit szólhatott volna, a pecsét fénye fellobbant, és a világ körülöttünk torzulni kezdett. A padló eltűnt, a falak megolvadtak, és hirtelen ott voltunk… ott, azon az éjszakán.

Láttuk a képeket. Láttuk magunkat. Éreztem újra és újra azt, amit akkor.

Mindenki látta. Minden jelenlévő. Még azok is, akik nem tudták, kik vagyunk.

A tekintetek rám szegeződtek. William elsápadt, mintha most értené meg igazán, milyen hatalmas dolgot tettünk nyilvánossá.

– Ez… ez nem lehet… – suttogtam.

Rhys rám nézett.

– A pecséted elrejtett mindent, de az én holdam fényében nincs titok. Akame, te nem akárki vagy. És William sem. Ketten összekapcsolódtatok… nem csak testben, hanem lélekben is. Ez a végzetetek.

– Végzet? – kérdeztem alig hallhatóan.

Rhys bólintott.

– A pecsétek soha nem hazudnak. A tiétek… egymásra válaszol. És ez csak a kezdet.

33. fejezet

Szakadj el, vagy égj el

A holdpecsét fénye lassan kihunyt Rhys karján, amikor hirtelen perzselő forróság hasított végig a testemen. Megremegtem, görcs szorult a gyomromba, és ekkor William is felszisszent. Odafordultam hozzá — a szeme ugyanúgy izzott, mint az enyém.

A pecsétünk egyszerre lobbant lángra.

Nem volt idő kiáltani, kérdezni vagy menekülni. A világ körülöttünk elsötétült, mintha megállt volna az idő. És aztán…

Egy fényekkel szabdalt térben találtuk magunkat. Semmi sem volt valóságos, mégis minden szinte túl életszerűnek tűnt. Mintha álmodnánk – vagy annál is több lett volna ez.

Egy férfi állt előttünk. Magas, szigorú tekintetű. Amikor megszólalt, hangja kemény és határozott volt, de mégis fájdalom szűrődött át rajta.

– William. Akame.

Megdermedtem.

– Apa? – William hangja elhalt.

– Igen. De most nem azért vagyok itt, hogy megöleljelek titeket. Azért vagyok itt, hogy megállítsalak benneteket. Nem lehettek együtt. Nemcsak törvény és vér választ el titeket. A végzetetek ennél sokkal nagyobb. Ti vagytok a világ két ősi kulcsa, és ha összefonódtok, felébresztitek azt, ami elpusztíthat mindent.

A torkom összeszorult. William a vállam mellett állt, de egy szót sem tudtam kinyögni.

– Az érzelmeitek veszélyesek. El kell távolodnotok egymástól, amíg még lehet.

– De… — tiltakozni kezdett William. — Nem kérheti ezt tőlünk! Nem hagyhatom el Akamét! Ő az egyetlen, aki… aki még életben tart.

– Nem kérés volt — válaszolta apánk. — Ez parancs.

Egy fényhasadás nyílt mögötte, és mintha a világ kettészakadt volna. Egy másik alak lépett elő a fényből — az anyánk.

Az arca gyengéd volt, mégis gyötört. Amikor ránk nézett, könnyek csordultak végig az arcán, de nem sírt. Csak nézett, mintha évszázadokat őrzött volna bennünket.

– Ne hallgassatok rá — suttogta. — Az apátok fél attól, amit nem ért. De én… én láttam, mit jelentesz neki, William. Akame több, mint a húgod. Ő a kulcs ahhoz, hogy ne válj olyanná, mint ő.

William remegett.

– De anyám… mi vagyunk a veszély.

– Nem — felelte. — A veszély az, ha elfordultok egymástól. Akame, William… amit éreztek, az nem bűn, hanem próbatétel. A világ ítélkezhet, de ti más szabályok szerint éltek. Nem véletlen kaptátok a pecsétet, és nem véletlenül vagytok egymáshoz kötve.

Lassan odalépett hozzánk, kezét először William arcára, majd az enyémre tette.

– Vigyázz rá, William. Ne hagyd, hogy baja essen. Még ha mindenki ellenetek is fordul, ne engedd el.

A világ körülöttünk megremegett, a látomás darabokra hullott. Anyánk utoljára ránk nézett.

– Ti ketten… többek vagytok, mint amit a nevük adhat. És ezt a világ előbb-utóbb megtudja.

Amikor visszatértünk a valóságba, minden sötét és hideg volt. A többiek csak bámultak ránk, mintha semmit sem értettek volna. Rhys volt az egyetlen, aki tudta, mi történt – talán ő is látta.

William rám nézett, szeme könnytől csillogott.

– Láttad te is?

Bólintottam.

Nem kellett több szó.

A pecsétek még mindig izzottak, egymás fényére válaszolva.

És tudtam: már nincs visszaút.

34. fejezet

Ég veled, csend

A látomás után mintha a világ megsüketült volna körülöttem. Minden elcsendesedett, csak a szívem zakatolt hangosan a torkomban. Nem hallottam Rhys hangját, nem hallottam a többiek döbbent suttogását. Csak William lassú, egyenletes lélegzetét.

Majd minden egyszerre tért vissza, egy hangtalan robbanásként.

A testem remegett, ujjaim ökölbe szorultak, a pecsét a csuklómon még mindig izzott, apró lüktetései összhangban dobogtak a szívemmel. Éreztem William pecsétjének fájó ragyogását is — mintha egymás fényét keresnék.

Rhys rám nézett, a tekintete most nem volt játékos. Az ő karján is parázslott a holdalakú pecsét, alig láthatóan, mintha már végzett volna a dolgával. Tudta, mi történt. Talán mindig is tudta. Talán éppen ő idézte elő.

– Látom, visszatértetek — szólt halkan, mégis mindenki hallotta.

William még mindig engem nézett. Az ajkai megmozdultak, de nem jött ki hang. Éreztem a valóság súlyát, és azt, hogy valamit ott hagytunk magunkból — abban a látomásban, abban a térben, a szüleink tekintetében.

– Mennünk kell innen — suttogtam. Nem kérdés volt, inkább vágy, hogy eltűnjek ebből a szobából, a bámuló szemek elől, a tekintetek súlya alól.

Ahogy megmozdultam, a pecsét a csuklómon ismét fellobbant. Ezúttal nemcsak izzott, hanem lángolt, szinte égetett. William is felszisszent, és abban a pillanatban a kettőnk pecsétje újra összekapcsolódott.

A lángok nem kívül voltak — bennünk tomboltak. Én éreztem William fájdalmát, ő az enyémet. A karunkra zárt sors most már nem volt csak szimbólum. Valami más erő is felébredt bennünk.

Rhys közelebb lépett. A fény megcsillant a pecsétjén.

– A látomás… nem csak ti láttátok — mondta. — Mindenki, akinek pecsétje van, látta. És nem lesz több titkotok. Most már minden elindult.

– Mit jelentsen ez? — kérdeztem élesen.

Rhys bólintott, komolyabb volt, mint valaha.

– A pecsétetek nem csupán erő. Ez egy döntés. Ti ketten nem csak testvérek vagytok, Akame. Ti vagytok a kulcsai két ellentétes világnak. A világ, amit ismerünk, nem engedi, hogy egyesüljetek. De ha szétváltok… lehet, hogy az sem ment meg semmit.

A csend újra lecsapott, de már nem a látomás miatt, hanem mert senki sem tudta, mit mondjon.

William megfogta a kezem.

Eleinte nem reagáltam, csak éreztem bőrének melegét, és a szívem egy ütemet kihagyott. Anyánk szavai visszhangoztak bennem: „Ne engedd el.”

És mégis… a félelem ott lüktetett bennem.

– Akame — William hangja reszketett. — Ha kell, szembemegyek mindennel. Csak ne kérd, hogy eltűnjek mellőled.

Nem tudtam válaszolni. Csak néztem őt, miközben az emberek elindultak kifelé a teremből. Egyesek suttogtak, mások elfordították a tekintetüket.

És tudtam: a világ ítélkezni fog. Még mielőtt mi magunk dönthetnénk, már eldöntötte helyettünk.

Rhys volt az utolsó, aki elindult. Az ajtóból visszafordult, és azt mondta:

– A pecsétetek most már látható mindenki számára. És az, ami bennetek van… nem csak egy végzet. Hanem egy figyelmeztetés.

Aztán eltűnt a folyosó sötétjében.

William még mindig tartotta a kezem. A tenyerem az övében, az ujjai az ujjaim között.

És én hagytam.

Mert az az érzés, amit adott, volt az egyetlen, ami nem változott meg.

És tudtam:

Ez még csak a kezdet volt.

35. fejezet

A fenyegetés hálója

Nem akartam vele beszélni. Nem akartam, hogy William újra a közelembe férkőzzön, pedig mélyen belül tudtam, hogy hiányzik. Mégis, valami bennem visszahúzott, mintha minden közös pillanat egyre nagyobb teher lenne.

Az akadémia udvarán álltam, távol a többiektől, távol tőle, távol saját magamtól is. Az arcom merev volt, a szívem túl gyorsan vert, és képtelen voltam szavakba önteni, miért érzem magam ennyire összezavarodottnak.

– Akame, kérlek, beszélj velem… – William hangja remegett, őszinte és kétségbeesett. – Nem akarom elveszíteni… amit közöttünk kezdtem érezni.

De én csak hátráltam.

– William, most nem… Ez túl bonyolult – motyogtam, miközben belül minden forrongott. A pecsét a csuklómon enyhén lüktetett, mintha emlékeztetni akarna arra, amit nem szabadna elfelejtenem.

Épp akkor, amikor el akartam fordulni, egy ismerős, szúrós hang hasított a levegőbe.

– Úgy tűnik, valaki próbálja összekuszálni a dolgokat – mondta Rhys, megállva előttünk, arcán kegyetlen mosoly.

A gyomrom összerándult.

– Akame, jobb, ha meghallgatod, amit mondok. Tudod, hogy nem szeretek titkokat… – folytatta, miközben a tekintete ragadozóként mért végig. – De ha nem jössz össze velem, elmondom az igazgatónak, hogy lefeküdtél Williamnel. És mindkettőtöket kirúgnak.

A világ megfagyott körülöttem. A szívem vadul kalapált, a levegő hirtelen hideg lett, mintha jégkristályok szurkálnák a bőröm.

– Mit akarsz tőlem? – kérdeztem, a hangom remegett, hiába próbáltam erősnek tűnni.

Rhys előrehajolt, mosolya már nem volt játékos, csak sötét és éhes.

– Csak azt, hogy válassz – suttogta. – Velem jössz… vagy elveszítesz mindent. Az akadémiát, Williamet, a jövődet.

William előrelépett, arca vörös lett a dühtől.

– Ne merd zsarolni őt! – kiáltotta.

Rhys csak gúnyosan nevetett, majd hátrálni kezdett, mielőtt William elérhette volna. A tekintete még egyszer belém mart, mielőtt eltűnt a sötét folyosókon, maga mögött hagyva a fenyegetést.

A csend újra rám omlott, vastag és nyomasztó. Szavak nélkül néztem Williamre. A könnyek ott égtek a szememben, a világ elmosódott, és csak a félelem maradt.

– Nem tudom, mit tegyek – suttogtam. – Ez túl sok…

A hangom halk volt, megtört, mintha egy idegen beszélne helyettem.

De William megfogta a kezem. Határozottan, olyan erővel, ami melegséget küldött a mellkasomba.

– Nem engedem, hogy mások döntsenek helyettünk – mondta, a szeme egy pillanatra sem engedte el az enyémet. – Együtt fogunk szembenézni ezzel. Ígérem.

A keze erősen tartott, a pecsétek fényében pedig mintha valami apró, mégis makacs remény kezdett volna fényleni bennem.

Valahol mélyen, a félelmeim és kételyeim alatt újra hinni akartam benne. Bennünk.

36. fejezet

A mélybe húzó láncok

Minden zavaros volt körülöttem. Mintha a világ maga akarna meggyőzni arról, hogy nincs kiút. Rhys szavai visszhangoztak a fejemben, suttogtak a csendbe, árnyékként követtek minden lépésemnél:

„Csak velem lehet boldog, Akame. Ha elutasítasz, elveszítesz mindent.”

A tekintete hideg és kényszerítő volt. És én… én hagytam, hogy a félelem lassan átszőjön.

Az elmúlt napokban egyre mélyebbre zárkóztam magamba. William próbált elérni, újra és újra, de én egyre inkább elutasítottam. Nem azért, mert nem akartam őt. Hanem mert rettegtem. Hogy Rhys valóban képes elvenni mindent, ami még maradt. És talán… attól is féltem, hogy elbukom. Hogy gyenge vagyok.

Egy este, mikor a folyosók már sötétbe borultak, William ott állt előttem. A szeme könyörgött.

– Akame, kérlek, ne engedd, hogy más irányítsa az életed. Én itt vagyok. Veled vagyok.

A hangja meleg volt, mégis kétségbeesett. Éreztem, ahogy a pecsét a csuklómon fellobban, válaszolva az ő fényére.

De Rhys is ott volt. Állandóan ott volt. A szavai, a mosolya, a hideg, erőszakos tekintete.

– Nem akarom, hogy még több fájdalmat okozz nekem, William… – suttogtam, és még mielőtt megölelhetett volna, hátraléptem.

Rhys odalépett hozzám. Éreztem a tekintetét a nyakamon, a bőröm alatt a jelenlétét. Amikor megfogta a kezem, a hangja selymes volt, de minden szava lánccá vált, ami körém tekeredett.

És én hagytam. Hagytam, hogy körém fonja a félelmet. Mert a félelem is biztonság volt, ha már a szeretet elérhetetlennek tűnt.

William mégsem adta fel.

Éjjelente az ajtóm előtt állt, várt rám. Néha csak a nevemet suttogta a kulcslyukon át. Néha a pecsétje fényét küldte be az ajtó repedésein, mintha emlékeztetni akarna arra, amit ígértünk egymásnak.

Arra a reményre, amit már nem mertem magamban tartani.

De a sors könyörtelen volt.

Egy éjszaka az akadémia csendjét egy sikoly hasította ketté.

A sötét folyosókon egy diák feküdt a padlón, üres tekintettel, halottan. A pecsétje fénytelen volt, a testéből lassan kihunyt az élet.

A vád gyorsan Williamre esett.

– Ő tette… – suttogták a diákok, a tanárok, az őrzők.

És aznap éjjel megérkeztek A Pokol Őrei.

Fekete köpenyeik úgy suhantak a folyosókon, mintha maga a sötétség jött volna ítélkezni. Amikor elvitték Williament, a szemem előtt történt minden. A tekintetében nem félelem volt, hanem fájdalom és düh.

A pecsétje még utoljára fellobbant, rám villantva a fényét.

– Akame! – kiáltotta, mielőtt az ajtók becsapódtak, és a Pokol mélye elnyelte őt.

És én ott maradtam.

Egyedül, a saját börtönömben, Rhys láncaival a csuklómon, a bűntudattal a lelkemben, és a ki nem mondott szavakkal, amiket William már nem hallhatott:

„Kérlek… ne hagyj itt…”

De már késő volt.

A sors döntött helyettem.

És én hagytam.

37. fejezet

Láncok és szárnyak

Az akadémia falai egyre szűkebbre zárultak körülöttem. Rhys moso -lya mögött bilincsek rejtőztek, minden érintése hideg volt, mégis égetett. Szavai méregként csordogáltak a bőröm alatt, és bár nap mint nap suttogtam magamnak, hogy erős leszek, lassan egyre mélyebbre süllyedtem a félelemben.

– Nem vagyok elég erős ehhez… – motyogtam, miközben a folyosó sarkában kuporogtam, és próbáltam elrejteni remegésemet.

De azon az estén valaki váratlanul megjelent.

Egy régi ismerős, aki a múltam elfeledett részeit hozta vissza a szemem villanásnyi fényébe.

– Akame – szólt halkan, mégis tisztán –, ismerem ezt a helyet, és tudom, milyen nehéz kiszabadulni belőle.

A hangja lágy volt, de erős, mint egy halk harangszó vihar előtt.

– Hogyan segíthetnél te nekem? – kérdeztem, hangom remegett, mint az árnyékok között vergődő gyertyaláng.

Az alak közelebb lépett, és a szemeiben ott izzott valami, amit már rég nem láttam senkiben: hit önmagamban.

– Van egy mód, hogy megtaláld az elveszett erőd – mondta –, de ehhez bátorság kell, és egy szikra hit… önmagadban.

A szívem összeszorult, de a mellkasomban fellobbant egy halvány remény.

Ugyanekkor, a Pokol mélyén…

William a hideg, fekete kövek között ült, kezei láncra verve, körülötte a falak mintha suttogtak volna, nevetgéltek a fájdalmán.

A sötétség lassan rágta a lelkét, de egyetlen gondolat tartotta életben:

Akame.

– Nem adhatom fel… Akame vár rám… – motyogta, miközben a láncok fémje a húsába mart.

Ekkor egy árnyék lépett elő az árnyékból. Arcát csuklya takarta, de hangja hideg volt, mégis ismerős.

– William, nem ide való vagy. Megmutatom, hogyan törhetsz ki innen.

William felemelte a fejét, szemeiben fellángolt az elszántság.

– Mi az ára ennek?

A férfi elmosolyodott, de a mosolya árnyékot vetett a falakra.

– Szembenézel a benned élő démonokkal. Mert a lánc, ami igazán fogva tart, nem a bilincs, hanem a saját félelmeid. Az igazi küzdelem most kezdődik.

A Pokol Őrei közelebb léptek, láncaik zörgése úgy visszhangzott, akár a világ szívdobbanása.

William lehunyta a szemét, majd lassan felállt. A láncok megremegtek, de nem törték meg tartását.

Amikor kinyitotta a szemét, már nem félelem tükröződött benne, hanem remény.

És valahol, a két világ határán, ugyanabban a pillanatban…

Akame az árnyaiból születő erőt szorította ökölbe, készen arra, hogy ledöntse Rhys uralmát.

William pedig a Pokol mélyén először érezte a szabadság ízét, ahogy a láncai megremegtek.

Még távol voltak egymástól.

De a pecsétek a csuklójukon egyszerre lobbantak fel, mintha emlékeztetnék őket: nem lehet örökké elválasztani azt, amit a sors egyszer összefűzött.

És a sötétség közepén mindketten tudták:

A szabadságnak ára van.

De ha a másik a cél… bármit megér.

38. fejezet

Töréspontok és új utak

A folyosó üres volt.

Csak a lépteim visszhangja kísért, tompán koppanva a hideg kőpadlón, mintha minden hang figyelne, mintha a falak is engem ítélnének. A világ egyre nehezebbnek tűnt, mintha maga a levegő is büntetni akarna a döntéseimért – vagy azok hiányáért.

Rhys…

Az a férfi, aki a mosolya mögé rejtette a bilincseit, lassan minden részemet meg akarta hajlítani. A szavai mérgezettek voltak, mégis úgy itta belém őket, mintha megváltást kínálna. Minden nap egy újabb láncszem lett, amit a saját bűntudatom kovácsolt körém.

És mégis… ott volt William.

Bárhogy próbáltam elfojtani, minden lélegzetem az ő nevét suttogta. Miért kellett ennyire fájnia? Miért nem tudtam elszakadni tőle, amikor tudtam, hogy veszélybe sodorhat mindent?

Az igazság az volt, hogy nem tudtam, mit akarok.

Rhys hangja minden döntést megmagyarázott, minden gyengeségemhez adott egy kifogást. De a szívem mélyén egy halk, makacs hang újra és újra ugyanazt suttogta:

Ne add fel. Ne hagyd, hogy elvegyék, aki vagy.

És akkor, a félhomályból, egy ismerős alak lépett elő.

William.

Az a fiú, akit minden erőmmel próbáltam elkerülni, most mintha a lelkemet hívta volna vissza.

– Akame – szólalt meg halkan.

A hangja belém hasított. Mintha a világ összes fájdalma és vágya egyszerre próbált volna kitörni belőlem.

Ránéztem. A szemeiben ott volt a kétség és a fájdalom, de mélyen… még mindig ő volt az. Az a William, akit talán sosem hagytam el igazán.

– William… – suttogtam.

Ahogy kimondtam a nevét, valami megrepedt bennem. Egy fal, amit Rhys épített körém, finoman, de visszavonhatatlanul megrepedezett.

William lassan közelebb lépett. A tekintetében ott élt az a régi, ismerős elkeseredettség.

– Miért csinálod ezt magaddal? – kérdezte. – Miért hagyod, hogy Rhys irányítson? Miért nem érted meg, hogy… mindent megadnék, csak hogy veled lehessek?

A szavai villámként csaptak le. Minden egyes mondat megingatta azt a hamis világot, amit Rhys mellett próbáltam felépíteni.

Miért kellett mindig mindent elrontanom?

Miért nem lehettem egyszerűen boldog?

– William… – suttogtam újra, és elfordítottam a fejem, hogy elrejtsem a könnyeimet.

De ő nem hátrált. Megállt előttem, és a világ mintha egyetlen lélegzetre megfagyott volna.

Tudtam, hogy ez az a pillanat.

Egyetlen döntés.

Egy töréspont.

Képes vagyok elszakadni Rhystól? Képes vagyok visszavenni a saját sorsomat?

Mielőtt válaszolhattam volna, az árnyék a fényre szakadt.

Rhys.

A gúnyos mosolya ott csillogott a sötétben. A hangja hideg volt, mint a penge éle.

– Látom, az érzéseitek elárulták, hol álltok – mondta. – De jegyezd meg, Akame: ha William mellett döntesz, mindent elveszítesz. Engem. Az akadémiát. A jövődet. Rám van szükséged.

A feszültség fojtogatott. A testem remegett, de mély levegőt vettem.

És akkor, először igazán…

döntöttem.

– Elég volt – mondtam halkan, mégis rendíthetetlenül. – Nem érdekel többé, mit mondasz. Nem hagyom, hogy irányíts. Mostantól én döntök.

A következő pillanatban William karjai közé zuhantam.

Kétség, fájdalom és vágy összemosódott bennem, és miközben remegve kapaszkodtam belé, tudtam: az út, amit választottam, nem lesz könnyű.

De az enyém.

A sorsomat most már én írom.

És azt is tudtam, hogy ami ezután következik, már nem csak rólam szól. Az akadémia, Rhys, a démoni hatalmak, a vér, a pecsétek és a szabadság iránti vágy mind összefonódott.

A következő harc más lesz, mint az eddigiek.

Ez már nem a láncokról szól.

Ez a szárnyainkról szól.

Olyan szárnyakról, amelyeket senki sem törhet le többé.

39. fejezet

Az árnyékok mélyén

Az akadémia tetején álltam.

A szél vadul tombolt körülöttünk, belekapott a hajamba, mintha ki akarná tépni a gondolataimat a fejemből. Fent, a sötét, fenyegető felhők alatt a világ csendje túl mély volt, túl baljóslatú. A távolban az erdő fekete sziluettje őrködött, mintha tudná, mi készül.

William mellettem állt.

De valami megváltozott benne.

A szemei… már nem azok voltak, amiket ismertem. Mélyebb árnyék ült bennük, valami sötét és nyugtalan, amit eddig elrejtett előlem. Most azonban, ebben a szélben, már nem tudta.

– Akame… beszélnünk kell – mondta halkan.

A hangja erősebb volt, mint a vihar morajlása.

– Valami nincs rendben, igaz? – kérdeztem.

Nem válaszolt azonnal. A távolba nézett, mintha ott keresné azokat a szavakat, amelyeket képtelen volt kimondani.

– Az akadémia nem az, aminek mondják – szólalt meg végül. – A démonok tervei sokkal nagyobbak, mint hittem. És te… te is csapdába estél, Akame.

A szívem kihagyott egy ütemet.

A levegő megfagyott körülöttünk, és mielőtt válaszolhattam volna, egy rideg, ismerős hang hasított bele az éjszakába.

– Úgy tűnik, nem sikerült elkerülni a szembesülést.

Rhys állt a tető túloldalán.

A szemeiben ott villogott az a hideg, játékos fény, amitől egyszerre akartam elfutni… és sikítani, hogy elég.

– Akame – folytatta nyugodtan. – Most döntened kell. Velem vagy… vagy ellenem.

William azonnal mellém lépett. Éreztem a jelenlétét, de a szél Rhys szavai körül kavarogva mintha láthatatlan köteleket font volna körém.

– Nem akarom, hogy választanod kelljen – mondta William. A hangjában elfojtott düh vibrált.

Rhys gúnyosan felnevetett.

– A választás illúzió, William. Aki belép az akadémiára, annak követnie kell a szabályokat.

A tekintete rám szegeződött. Úgy nézett rám, mintha minden titkomat ismerné.

– Akame, ha nem jössz velem, elmondom az igazgatónak, mit rejtegetsz. És hidd el… a következmények súlyosak lesznek.

A világ megdermedt.

A levegő vibrált, a szél hideg ujjai végigkarcolták a bőrömet, a felhők alatti sötétség pedig úgy nehezedett ránk, mintha maga az ég is figyelne.

William szemei dühben és kétségbeesésben égtek, amikor rám nézett. Nem szólt, de a tekintete könyörgött: maradj erős.

Én pedig csak álltam.

A szél és a sötétség között.

A saját szívemmel vívott háború közepén.

Alattunk az akadémia udvara élettel telt meg, de fent, a tetőn, csak mi léteztünk. Három ember. Három sors. Egyetlen döntés.

Rhys közelebb lépett. A hangja halk volt, mégis minden szava súlyként nehezedett rám.

– Ez több, mint fenyegetés. Ez a jövőtök. Válassz bölcsen, Akame. Mert ha nem… mindent elveszítetek, amit szerettek.

A nap eltűnt a horizont mögött. A felhők között villám hasított végig az égen, a mennydörgés felmordult, mintha maga a világ reagálna a szavaira.

És akkor megértettem.

Ez az éjszaka nem csak egy döntésről szól.

Ez a kezdet…

vagy a vég.

Ahogy ott álltam a szélben, Rhys és William tekintetének kereszttüzében, végre rájöttem valamire:

A láncok, amelyek fogva tartottak, nem Rhys kezében voltak.

Mindvégig bennem voltak.

És most rajtam múlik, letépem-e őket.

Csak egy kérdés maradt:

ha sikerül…

mi marad belőlem utána?

40. fejezet

A vesztegzár

Minden elcsendesedett.

Még a szél is elült, mintha maga a világ tartaná vissza a lélegzetét. Az akadémia tetején a csend nehezebb volt, mint a sötétség. William mellettem állt, a keze még mindig az enyémben pihent, de valami nem stimmelt.

Miért érzem mégis azt, hogy valami végleg megváltozott?

– Nem tudom, mi történik, Akame… – szólalt meg halkan. – Valami furcsa érzésem van.

Próbált erősnek tűnni, de a hangja enyhén megremegett. Soha nem hallottam még ilyennek. Azt hittem, a harcaink véget értek. Hogy végre együtt lélegezhetünk. De ebben a fagyos csendben valami sokkal sötétebb mozdult meg körülöttünk.

Én is éreztem.

Mintha a világ egyre szorosabbra záródna körülöttünk, mintha az akadémia, amely eddig menedék volt, lassan börtönné válna.

– Mi történik? – suttogtam.

Válasz nem érkezett. Csak a csend.

A levegő hirtelen megváltozott. Egy láthatatlan nyomás nehezedett ránk, olyan erős, hogy minden egyes lélegzetvétel fájdalommá vált. A tető alattunk megnyikordult, mintha valami idegen erő rázta volna meg.

Egy pillanat alatt minden elmosódott.

A csillagok halványodni kezdtek, a sötétség sűrűbbé vált, mintha démoni jelenlét szivárgott volna be a világunkba. Valami, ami nem ide tartozott.

William megingott. A szemei elvesztették a fókuszt.

– Akame… valami… nincs rendben… – suttogta, miközben belém kapaszkodott. – Nem bírom…

A mellkasom összeszorult. Ismertem ezt az érzést. A sötét erők, amelyek már egyszer megérintettek, újra közel kerültek. A démoni energia perzselte a bőrömet, mintha láthatatlan sebeket nyitna rajtam.

A tetőn minden megváltozott.

Egy mély rezgés futott végig alattunk, és a következő pillanatban sötét, eltorzult alakok kezdtek materializálódni körülöttünk. Testük árnyékból született, szemük élesen világított, mintha átlátnának rajtunk… mintha a legféltettebb gondolatainkat is hallanák.

Megállt bennem a levegő.

Ezek nem azok a démonok voltak, akikkel eddig szembenéztünk. Valami más volt bennük. Valami végzetes.

– Ne mozdulj – mondta William.

A hangja erősen csengett, de éreztem rajta a félelmet.

És akkor megjelent ő.

Egy hatalmas, ördögi árnyék emelkedett fel előttünk. Formátlan volt, mégis minden részlete kíméletlenül valóságosnak hatott. A levegő vibrált körülötte, minden apró rezdülése fájdalmat hagyott a bőrömön.

Egyenes háttal állt. Árnyékok lebegtek körülötte, karjait lassan felemelte.

Amikor megszólalt, a hangja hideg és könyörtelen volt.

– Itt az idő, hogy véget vessünk a játéknak. Készüljetek fel… mert mindent elveszítetek

A nyomás elviselhetetlenné vált. Alig tudtam megmozdulni. Az árnyak lassan közelebb léptek, és a sötét szilánkok, amelyek már egyszer elbántak velünk, újra életre keltek körülöttünk.

William erősen megszorította a kezem. A szorítása egyszerre volt védelem és kétségbeesés. Éreztem, hogy vele is történik valami. Mintha a világunk, amelyben eddig éltünk, a szakadék szélén inogna.

Egyetlen lépésre attól, hogy mindent elveszítsünk.

És akkor, egy röpke pillanatra, megláttam az egyik démon arcán egy gúnyos mosolyt.

A mosolyt, amely titkot rejtett.

Abban a pillanatban, amikor a világ egyetlen sötét lüktetéssé vált, megértettem az igazságot.

Ez a vesztegzár.

Ez az a pont… ahonnan nincs visszaút.

42. fejezet

Az árnyak tánca

A világ olyan halk lett, hogy hallom a saját vérem lassú morajlását a csontjaimban.

A démon ott áll előttünk, a fekete árnyak mögötte csapkodnak, mint láthatatlan szárnyak. Mintha a Pokol maga hajolna közelebb, kíváncsi vigyorral figyelve, hogyan roppan meg alattunk a világ.

A tető peremére nézek. A város lámpái már csak halovány szikrák, mintha a sötét beleharapott volna a fénybe, és lassan emésztené.

A pecsét a csuklómon lüktet. William melege ott van benne, és Axarlale hangját hallom mélyen bennem:

„Ne feledd, Akame, amit a sötét elvesz, azt vissza is követelheted.”

De nem tudom, hogyan kell.

William ujjaim közé kulcsolja a kezét, a szorítása erősebb, mint valaha.

– Nem fogom hagyni, hogy elvigyenek – suttogja.

És én csak bólintok, mert félek, ha megszólalok, a hangom darabokra hullik, ahogyan a világ is, amit eddig ismertünk.

A démon közelebb lép. Cipőjének hangja üvegkarcolás a kövön. Mosolya már csak éhség.

– Ti ketten… két világ kulcsa vagytok, nem igaz? Két pecsét, egy sors, egy vér.

A pecsétünk fényleni kezd, fekete és vörös lángokban. Valami áramlik bennem, valami idegen, valami, amitől mindig is féltem. A démoni vér táncol, kér, követel.

A démon kinyújtja felénk a kezét, és az árnyak mögötte mozdulnak, sötétből szőtt kígyók tekeregnek, közelebb kúsznak. A hideg, amit hoznak, az agyamig ér.

– Ne félj – hallom William hangját, de érzem, hogy ő is fél. Mert a pecsét már nem csak pecsét: minden lélegzetünkkel összefűzött minket, minden dobbanásunkkal, minden rémálmunkkal.

A démon egyetlen csettintése, és a világ felordít. A tető megremeg, repedések szaladnak végig a köveken, mintha a világ szíve roppanna meg alattunk.

A démon mosolya egyre szélesebb, karjait kitárja, mintha üdvözölné a katasztrófát.

– Kezdődjék hát a tánc – mondja.

És akkor meglátom őket.

Árnyak. Emberalakúak, üreges szemekkel, körülöttük fekete füst gomolyog, mintha a Pokol tüdeje fonná körbe őket. Egyenként lépnek elő a sötétből, mind felénk fordulnak.

Az első sikoly a fejemben születik, nem a számból, mert már nincs idő félni.

William elém áll, de a pecsét felizzik, és visszahúzom magam mellé. Nem engedhetem, hogy helyettem harcoljon. Nem engedhetem, hogy miattam vesszen el.

Az árnyak megtorpannak, mintha éreznék, hogy a vérem hívja őket, és hallom, amit mondanak, még ha nem is beszélnek:

„Nyisd ki… engedd el… engedd be…”

A démon nevet.

– Nyisd meg a kaput, Akame. Hiszen ezért születtél.

A nevem a szájából mintha láncokat verne rám.

A pecsét lángra lobban, fekete és vérvörös, és érzem, ahogy valami belül feszegetni kezdi a határaimat, mintha egy másik szív dobogna bennem. Az árnyak előrelépnek, én hátrálok, a tető pereme közelebb jön.

William a karomat ragadja meg, belenéz a szemembe:

– Én itt vagyok. Akármi is történik, veled maradok.

És egy pillanatra elhiszem neki.

A világ hirtelen kivilágosodik, villám hasít végig az égen, megvilágítva az árnyak hadát, a démon arcát, William remegő vállát.

A következő szívverésemnél tudom: nem menekülhetek.

Ha meg akarom védeni őt, ha meg akarom védeni minket, hagynom kell, hogy a sötét szárnyai kibomoljanak bennem.

Felnézek a démonra, aki nevet, mintha nyert volna.

És akkor először érzem: már nem félek.

Mert én vagyok a kulcs. És ha kinyílik a kapu, én döntöm el, mi lép ki rajta.

A tetőn állunk, a világ peremén, a sötét szárnyak lassan kitárulnak mögöttem, fekete és vörös lángokban.

A vihar kitör.

A démon előrelép.

A világ beleremeg.

És én csak egy dolgot tudok biztosan:

Még nem ért véget.

43. fejezet

A kapu peremén

A vihar belém mar.

Villám cikázik az égen, vakító fehérség hasít a fekete égbe, mintha a menny és a pokol egyszerre próbálna utat találni hozzánk.

A pecsét a csuklómon vörös lángokban ég. A hőség a csontjaimig mar, és minden dobbanásnál érzem, hogy valami ébred bennem – ismerős, mégis rettenetes erő. Axarlale suttogása már nem csak emlék:

„A véred kulcs, Akame. De ne hagyd, hogy uraljon.”

De hogyan parancsolhatnék annak, ami éhesebb a sötétnél?

William hangja ránt vissza a semmiből. Hallom, ahogy kiáltja a nevem, de a dörgés elnyeli, és csak a szemében látom, mennyire félti azt, aki lettem.

A démon nevet, hangja mélyen visszhangzik a tető falai között, mintha maga a Pokol nevetne rajtunk.

– Már látom, Akame. Látom, ahogy nyitod a kaput.

A fekete árnyak csápokként kúsznak a lábunk köré, hidegek, mégsem fájnak – mintha hazahívnának.

De én nem akarok hazamenni.

Nem oda.

William karja a derekam köré fonódik, magához húz. Szíve gyors, mint egy dobpergés, mintha emlékeztetne: még élünk.

– Akame… én itt vagyok… kérlek…

A démon hirtelen előrelép, és fekete füst ujja fonódik William nyaka köré. William felnyög, teste megfeszül, karjai lecsúsznak rólam.

– Nem! – ordítom, és a hangom vörös villámként szakad ki belőlem.

A villám átüti a démon árnyait, felperzselve a füstöt. A démon mégis nevet, lassan, gúnyosan tapsol, sötét szemei izzanak.

– Ez az… engedd ki, Akame. Mutasd meg, miért vagy te a kapu.

William térdre rogy, de él. Látom a szemében azt a lángot, ami nem akar kihunyni. Rám néz, mintha bennem keresne választ, de a szememben most csak a vörös és a fekete tánca tükröződik.

A világ megremeg, mintha a föld gyomrában kondulna meg egy harang. A tető repedései kitágulnak, vörös fény szivárog fel belőlük, a Pokol fénye.

„Engedd el…” – suttogja valami bennem.

„Ne engedd el…” – suttogja William hangja ugyanott.

A kezem remeg, a pecsét vakító fényben ég, és akkor meglátom:

Egy kapu, hatalmas, sötét, vérrel írt jelekkel, mögötte kavargó árnyak milliói. Kezek, karmok, szemek – mind engem várnak.

A kapu megremeg. Egyetlen lépés, és kinyílik.

És én lennék a kulcs.

Könnyek égetik a szemem, mert tudom, ha kinyitom, mindent elve -szítek. Williamet. Az embereket. A világot, ami még maradt.

A démon karjait kitárja, a szél felkapja a köpenyét, fekete lángként lobog mögötte.

– Nyisd ki, Akame. Mutasd meg, ki vagy valójában.

William hangja halk, de hallom:

– Akame… válassz… kérlek…

A kapu mögül árnyak csapnak elő, körém tekerednek, és egy pillanatra meglátom a saját arcomat köztük – sötéten, hidegen, démoni szemekkel.

„Engedd el…” – mondja az árny-Akame.

„Engedj el…” – suttogja William könnytől csillogó tekintete.

És ebben a csöndes, rettenetes pillanatban rájövök: nem menekülhetek a sorsom elől.

De nem is kell.

Felnézek a démonra, majd Williamre, és érzem, ahogy a szárnyaim – ezek a sötét, lángoló szárnyak – lassan kibontakoznak mögöttem, vér és fekete lángokban, felperzselve az árnyakat, amik hozzám akarnak érni.

A démon döbbenten hátrál.

– Mi…?

Lassan felemelem a kezem, a pecsét vakítóan felragyog, és kimondom:

– Ez az én döntésem.

A kapu megremeg, de nem nyílik ki. Még nem. Vörös és fekete fényben úszik a világ, a vihar tombol, az árnyak sikítanak.

William még mindig ott van, térdelve, a szemében egyetlen dolog van, ami nem változik:

a szeretet, amiért hajlandó lenne meghalni.

És én már tudom, mit kell tennem.

De mielőtt még kimondhatnám, a démon arca eltorzul.

A sötét mögötte megmozdul.

A kapu felzúg, és a világ peremén állva tudom:

itt kezdődik el a valódi harc.

44. fejezet

A lángok között

A világ lángolni kezd – de nem tűz lángja ez. Valami ősi, mélyen belülről fakadó tűz, ami végigégeti az ereimet, átjárja minden porcikámat, és dobbanásról dobbanásra eléri a szívemet.

A kapu még zárva áll, de minden lélegzetem vörösen izzó szikrákat szór körém. Az árnyak sikoltanak, mintha tudnák, mi jön.

A démon lép előre, fekete tengerként mélyülnek szemei, és látom magam benne: tűzben állok, sötét szárnyakkal.

– Ezért születtél, Akame – mondja mély hangon.

Nevem hallatán a föld megremeg alattunk, mintha maga a világ is érezné a közelgő végzetet.

A pecsét a csuklómon pulzál, mintha vért pumpálna a világ ereibe. De William hangja átszakítja a pokoli dobogást.

– Akame! Hallasz engem?

Felé tekintek, és minden lelassul.

Haja esőcseppektől ázott, szeme fájdalmasan csillog, de ott van benne a düh és a remény egyaránt. Keze felém nyúl, mintha egy érintés elég lenne, hogy higgyek: még van visszaút.

De a Pokol szaga már itt van – vér, kén, sötétség.

A démon keze megemelkedik, fekete láng csap fel belőle, az árnyak sikoltva csapnak William felé.

– NE! – kiáltom, de már késő.

A fekete tűz William mellkasába csapódik, kiáltása elvész a menny -dörgésben. Lábai megrogyanak, térde behajlik, szeme elkerekedik a fájdalomtól.

Minden bennem megdermed.

A szél elcsendesedik, csak az árnyak sikolya marad.

William rám néz, ajka véres, szeme tágra nyílt félelemtől, mégis ott bujkál benne egy fájdalmas, apró mosoly.

– Akame… ne… ne add fel…

És ekkor valami összetörik bennem.

A pecsét felizzik, már nem tudom visszatartani. Vörös fény tör ki belőlem, mintha a Pokol kapuja nyílna meg bennem. A világ remeg, a talaj alattam repedezik, vörös villámok cikáznak a repedésekből.

A démon nevetése hisztérikus, mintha ő maga sem tudná már irányítani ezt az erőt.

– Igen… IGEN! MUTASD MEG! – ordítja, köpenye lángra lobban, de csak nevet tovább.

És én már nem látom őt.

Csak Williamet, aki térdel előttem, szeme lehunyódik, ajkáról halk sóhaj száll fel. Egyetlen szó, amit csak én hallok:

Szeretlek…

A világ felrobban.

Vörös lángok törnek elő belőlem, szárnyakká, karokká, pengékké formálódnak, a Pokol szaga mindent eláraszt. A démon sikoltva hátrál, bőre repedezik, fekete vér spriccel belőle, mégis üvölti:

– Te… te vagy a kapu… TE VAGY A POKOL!

A kapu mögöttem lassan, recsegve nyílik. Vörös fény árad ki belőle, szélvihar kap fel, tépázza hajamat és ruhámat, a csontig hatoló hideg és a lángoló hőség egyszerre marcangolja testemet.

Mégis, a szívem dobog.

William.

William.

WILLIAM.

A lángok és a sötétség között állok, és a kapu túloldalán millió szem figyel. Axarlale arca is ott van, hív, de én nem mozdulok.

– Ez az én döntésem – suttogom magamban.

A világ még nem érti, de én tudom: ha átlépek, minden megváltozik.

De előbb vissza kell hoznom őt.

Lehunyom a szemem, és a vörös lángok között egyetlen kiáltás tör elő belőlem, ami beleremeg a Pokol mélyébe és az égbe:

– William, ÉLJ!

A kapu felüvölt, a démon sikolt, a világ lángba borul.

És én, a lángok között, a kapu peremén érzem:

már nincs visszaút.

45. fejezet

Az elvesztett lélek

A vörös fény még mindig izzik körülöttem, de most minden halkabb.

Mintha a világ tartaná a lélegzetét.

A kapu mögöttem kitárul, fekete és mély, benne lassan kavargó árnyak, vörös villanásokkal – mintha szemek figyelnének a sötétben. A levegő hideg, mégis égeti a tüdőmet; a por ízét érzem a számban.

William ott fekszik előttem.

Haja homlokára tapadt, bőre sápadt, szempillái alig rezzennek – mintha csak aludna.

De tudom, nem alszik.

A pecsét a csuklómon vörösen lüktet, minden dobbanása fájdalom, amit az ő dobbanatlan szíve visszatükröz.

Remegve nyúlok felé, ujjaim gyengéden érintik az arcát.

– Nyisd ki a szemed… – suttogom.

De csak a szél felel, ahogy a kapu felől hideg huzat suhan, mintha magával akarna rántani. Hajam a szemembe csapódik, de nem törlöm félre.

Mintha a világ most félne tőlem.

A föld megremeg, vékony vörös fény szivárog fel a repedésekből, egyre gyorsabban, lüktetve, akár egy mélyben dobogó szív.

A démon hátrál, csuklyája füstölög, de most már nem ő számít.

Csak William.

A kapu mélyéről hangok szólítanak. Árnyarcok villannak fel a sötétben: Axarlale, anyám, egy régi gyermekkori emlék, végül önmagam, vörös szemekkel nézve rám.

„Te vagy a kapu.”

46. fejezet

Csak egy lélegzetnyi csend

William keze az enyémben forró és remegő, mintha minden vérem őt hívná vissza.

A vörös fény lassan halványul, a kapu mögöttünk reszket, mintha egy utolsó sóhajtana, mielőtt végleg elnémul. A világ visszahúzódik körülöttünk, a Pokol suttogása elcsendesedik, már csak a vér lüktetését hallom a fülemben, és a saját, remegő lélegzetemet.

Ő ott van előttem.

Szeme lassan kinyílik, mintha nehéz lenne újra néznie ezt a világot. Egy pillanatra üres, sötét és távoli, aztán rám talál.

Tekintete fájdalmas és zavart, mégis ott bujkál benne valami, ami megrezegteti bennem a világot:

egy törékeny, makacs élet.

– Akame...? – szólal meg rekedten.

Sápadt arca, csapzott haja, alig mozduló mellkasa – mégis itt van. Nem a Pokolban, nem az árnyak között, hanem velem.

Letérdelek mellé, keze még mindig meleg az enyémben, de érzem, hogy reszket.

– Itt vagyok – mondom halkan, hangom betölti a csendet. – Már vége.

Ahogy a kapu mögöttünk lassan becsukódik, mégsem vagyok benne biztos, hogy valóban vége van.

A világ szürkébbnek tűnik, mintha valami hiányozna belőle. Mintha mi magunk lennénk a kapu, és sosem lehetne igazán bezárni.

Félresimítom a haját az arcából, ujjam érinti a bőrét, és érzem, hogy él.

Csak néz rám, szeme megtelik könnyel, álla megremeg, mintha mondani akarna valamit, de nem találja a szavakat.

A homlokomat az övének döntöm.

A világ körülöttünk zajos lesz hirtelen – távoli kiáltások, robbanások, a föld finom remegése –, de most nem számít. Csak mi vagyunk.

A pecsét a csuklónkon halk, vörös pulzálásba kezd, mintha emlékeztetne rá, hogy összetartozunk, és semmi sem választhat el többé.

William lassan, óvatosan karját körém fonja, mintha attól félne, hogy eltűnök, ha erősebben húzom magamhoz.

Szívem túl gyorsan ver, minden lélegzet belesajdul a mellkasomba, de nem eresztem el.

– Sajnálom… – suttogja. – Hogy magadra hagytalak.

Megrázom a fejem.

– Visszajöttél. Ez számít.

A Pokol árnyai, Rhys hideg tekintete, a démonok sóhajai és a vér, amit ontottunk, mind ott keringenek körülöttünk, mint sötét emlékek, de most nem fontosak.

Most csak egy lélegzetnyi csend van, amit ellophatunk a világtól, mielőtt újra ránk omlik.

William felemeli a fejét, tekintete megremeg; látom a félelmét – attól tart, hogy már nem maradt belőle elég, amit visszaadhat nekem.

De én csak előrehajolok, és megcsókolom.

Lassan, óvatosan, mégis olyan mélyen, hogy belém hasít minden: a régi nevetése, az összes kimondatlan ígérete, és minden bűntudata, amit most magába zárva tart.

A világ mintha visszatartaná a lélegzetét.

Amikor elhúzódom, homlokomat újra az övének döntöm.

– Most már nem hagyom, hogy újra elmenj – mondom, és tudom, hogy ez ígéret.

Ő lehunyja szemét, egy könnycsepp gördül le arcán, majd halkan, megtörten nevet.

– Rendben… Akame.

A kapu mögöttünk végleg elnémul, de a vörös fény halványan még izzik körülöttünk, mint egy figyelmeztetés:

még nincs vége, a háború csak most kezdődik.

De most, ebben az ellopott, egy lélegzetnyi csendben, miközben a világ újra megindul körülöttünk, csak őt ölelem, és hagyom, hogy szívünk ritmusa újra összehangolódjon.

Lehunyom a szemem.

Emlékszem a nevetésére, amikor titokban csokit hozott a könyvtárba.

Emlékszem a tekintetére, amikor először mondta ki a nevem úgy, mintha számítanék.

Emlékszem az érintésére azon az éjszakán, amikor minden más eltűnt, csak mi maradtunk.

Most mindezt vissza akarom kapni.

Felnézek a kapu mélyébe, és érzem, hogy a vérem válaszol.

Lépni akarok, de a föld újra megremeg, vörös fény láncként fonódik körém, húzni próbál befelé.

De nem félek.

– Ha valóban én vagyok a kulcs – szólalok meg, hangom beleveszik a szél susogásába –, nyílj ki… de csak érte.

A kapu válaszol.

Halk, reszkető sóhaj hasít végig a levegőn, majd recsegve tágul, mintha maga a világ szövete repedne fel. Hideg örvény kavarog körülöttem, kavicsokat, port, a démon köpenyének foszlányait sodorva magával.

A pecsét a karomon felizzik, vékony vörös fonal kapcsolódik William pecsétjéhez, és érzem, valami elindul bennünk.

A démon a sötétből figyel, sárgán villan a szeme, de már tudja: ezt a harcot nem nyerheti meg.

Lábaim elrugaszkodnak, és egyetlen lépéssel átlépek a kapu peremén.

A világ elnémul.

A sötétség megölel, hideg kezek ragadnak meg, húznak, tapogatnak, mintha vissza akarnának tartani, vagy végleg magukhoz rántani.

De a szívem erősen dobog, minden dobbanásban egy név lüktet:

William. William. William.

A kapu túloldalán vérszag, kén, elfojtott sikolyok és elhalt lelkek kavargása fogad, de valahonnan a sötét mélyéből halk, törékeny hang szól:

– Akame…?

Felkapom a fejem.

A sötétségben vörös láng lobban, és látom őt.

Gyengén, megtörten, de szeme rám talál, és a sötétben csak egy dolgot látok benne:

Reményt.

Kinyújtom a kezem.

A sötét rámszakadna, de nem engedem. Lángjaim fellobbannak, fényes spirálban csavarodnak körém, megtisztítva az utat kettőnk között.

Egy lépés.

Még egy.

A kapu remeg, a Pokol hörög, a világ szélei foszladoznak, de én kitartok.

Keze eléri az enyémet.

Ujjaink összefonódnak.

A kapu felsikolt, mintha a világ végleg összetörne – de én csak őt nézem, és suttogom:

– Gyere haza, William.

A vörös fény felrobban körülöttünk, vakító villanás, amely elnyeli a Pokol árnyait és a kapu sötétjét.

A világ felüvölt, minden fénybe borul.

És mielőtt a világ visszahullana, egyetlen dobbanást hallok:

William szívének újraindulását.

47. fejezet

A bűntudat íze

(William szemszöge)

Hideg volt.

Először csak ennyit éreztem, amikor kinyitottam a szemem.

Ez a hideg olyan volt, mint egy vékony réteg a bőröm alatt, belemart a csontjaimba, és minden egyes lélegzetnél belesajdult a mellkasomba, mintha maga a levegő is ellenem tiltakozna. A Pokol csendje még ott lüktetett a fülemben, suttogott, hívott vissza, mintha valami ragadt volna belőle, valami, amit soha nem tudok lemosni magamról.

Minden porcikám azt súgta, nem szabad itt lennem. Hogy nincs jogom visszatérni.

Mert mit hagytam magam mögött?

Sikolyokat, vért, lelkeket, amelyek tekintete még mindig beleégett a retinámba, kezemhez tapadva, örökké ott maradva, emlékeztetve rá, ki vagyok valójában.

A vörös fény még vibrált a látóhatár szélén, a kapu lassan, lüktetve zárult, mintha vonakodott volna elengedni. Egy hajszál választott el attól, hogy újra visszahulljak.

A testem nehéz volt, minden mozdulat késeket hasított a csontjaimba, mégsem érdekelt.

Mert láttam őt.

Akame.

Ott térdelt mellettem, haja barna fátyolként omlott körénk, szeme sötét fénnyel égett a félhomályban, mintha ő lett volna az egyetlen láng, ami még élt a romok között.

És abban a pillanatban minden suttogás, minden hideg kéz, ami vissza akart rántani, elnémult.

A neve ott ragadt a nyelvemen, félve, hogy ha kimondom, eltűnik. Hogy csak képzelem őt, ahogy annyiszor elképzeltem a sötétben.

– Akame…? – a hangom remegett, halkabb volt, mint a kapu sóhajtása mögöttem.

De amikor rám nézett, a Pokol csendje megszűnt.

Szeme mély, sötét volt, de benne élt valami törhetetlen – valami, amit én már rég elveszítettem.

Amikor keze az arcomhoz ért, forró volt. Túl forró ahhoz, hogy álom legyen. Éreztem, ahogy bőre belém égett, hogy itt van, hogy élünk.

Homlokát az enyémnek döntötte, és mellkasom összeszorult.

Ahogy melege átjárt, minden visszakúszott belém: a sikolyok, a sötétség, a vérszag, az árnyak, akik nevemet suttogták, a félelem, amit nem tudtam elfojtani – és az, hogy ott hagytam őt. Magára.

Miközben én a démonjaimmal küzdöttem a kapu túloldalán, ő itt várt rám, egyedül, a világ szélén, a lángjai között, reménykedve, hogy visszajövök.

– Sajnálom… – suttogtam, a hangom elhalt, mielőtt kimondhattam volna mindazt, amit kellett volna. – Hogy magadra hagytalak.

Ő csak megrázta a fejét, sötét haja végigsimított az arcomon, közelebb hajolt, és szeme még ebben a szürke, hideg világban is fényesen ragyogott.

– Visszajöttél. Ez számít.

Abban a pillanatban eltört bennem valami.

Nem érdemeltem meg, hogy így nézzen rám. Hogy még mindig higgyen bennem, még ennyi vér és bűn után is. Hogy még mindig én legyek számára valami, amit érdemes megmenteni.

Ahogy karjaimat köré fontam, gyengén és óvatosan, mintha attól féltem volna, összetöröm – rájöttem, valójában én voltam az, aki összetört.

Ő húzott magához, nem én őt.

Amikor megcsókolt, először csak remegtem.

A Pokol hidege még mindig égett a bordáim alatt, azt hittem, sosem tudom lerázni, de csókja forró és élő volt, és lassan kinyitotta bennem azt a kaput, amit oly régóta zárva tartottam.

A világ körülöttünk távolinak tűnt.

A démonok, Rhys fenyegetése, az eljövendő háború, az árulás, a vér, amit még ontanunk kell – mind eltompult, csak a lélegzete maradt, ahogy összefonódott az enyémmel.

És egy pillanatra – csak egyetlen, ellopott, törékeny pillanatra – nem voltam bűnös.

Csak éltem.

Amikor elhúzódott, és azt mondta: „Most már nem hagyom, hogy újra elmenj,” éreztem, ahogy bennem a bűntudat összefonódik valamivel, amit már rég elveszítettem: a reménnyel.

Nevetnem kellett.

Halk, megtört nevetés volt, könnyek csípték a szemem, lecsordultak az arcomon, de nem szégyelltem.

Mert ezek a könnyek nem a félelem miatt hullottak, hanem azért, mert először hosszú idő után valóban éreztem, hogy élek.

– Rendben… Akame.

Tudtam, hogy a kapu újra hívni fog.

Hogy a démonok még mindig figyelnek.

Hogy a Pokol suttogása sosem fog igazán elhallgatni.

És talán a sötétség újra el akar ragadni.

De ha el is jön, ha a világ el akar pusztítani minket, ha mindent elveszítek újra,

akkor is mellette maradok.

Mert most először hosszú idő után a lélegzetem nem fájt.

Szívem nem a rettegést verte, hanem az ő nevét.

És ez az élet, amit a Pokolból visszaloptam,

az ő nevéhez kötődik.

48. fejezet

A hallgatás súlya

A nagyterem ajtaja lassan kinyílik előttünk, fémes nyikorgás fut végig a folyosókon, mint egy rozsdás penge sikolya. Minden lépésnél hallom a cipőm kopogását a hideg kövön, mintha a saját szívverésem lenne, ami mindjárt kihagy.

A hideg a bokám köré tekeredik, mint egy élő árnyék, felkúszik a combomon, végig a gerincemen, és ott fészkel a tarkómon, éppen ott, ahol Axarlale egyszer megérintett — ott, ahol a kapu megnyílt, és ahol egyszer már elveszítettem magam.

A falakon vörösen derengő démonpecsétek vibrálnak, lassan, mintha a kövek is lélegeznének. Repedezett felületükből fekete füst szivárog, és minden repedésből suttogás hallatszik, mintha a Pokol figyelne, miközben a világ tekintetét ránk szegezi.

Az ablakokon át szürke fény szűrődik be, és a por lassan táncol a fénysugarakban, mintha minden porszem szemtanúja akarna lenni annak, ami most történik.

Minden tekintet ránk szegeződik.

A lányra, aki visszatért a Pokolból, és a fiúra, akinek sorsa összeforrt az enyémmel.

William mellettem áll, karja véletlenül az enyémhez ér, ujjai lassan kulcsolódnak az ujjaim köré, és egy pillanatra, csak egyetlen lélegzetnyi időre elhiszem, hogy minden rendben lesz. Hogy a Pokol már mögöttem van. Hogy a démonok már nem érhetnek hozzám.

De aztán a suttogások elérnek — sűrűn és fojtón, mint a füst, ami a tüdőmet égeti:

„Ők azok...”

„A kulcsok...”

„Démonvér...”

„Szégyen...”

A szavak a bőröm alá kúsznak, szétterjednek a csontjaimban, és ott maradnak, mintha soha többé nem tudnám lemosni őket.

A tekintetek, amelyek ránk szegeződnek, egyszerre kíváncsiak és rettegők. Néhányan hátrébb húzódnak, mintha már a jelenlétünk is bűn volna, mások tágra nyílt szemmel bámulnak, mintha a saját félelmük vonzaná őket hozzánk.

Az Akadémia nagyterme, ahol egykor vizsgákat írtunk, ahol a könyvek illata és a lámpafény melengette a sarkokat, most rideg és idegen. A légkör nehéz, mintha a falak maguk is tartanák a lélegzetüket.

A mennyezetről láncok lógnak, amelyek a mágikus védőkereteket tartják, és ezek most halkan csilingelnek, ahogy a légáram megmozdítja őket, mintha figyelmeztetnének:

„Nem vagy biztonságban.”

Rhys ott ül elöl, közvetlenül az igazgató mellett. Fekete egyenruhája tökéletesen simul rá, haja hátrafésült, nyakában vékony, sötétzöld sál, ami alig látszik, mégis feltűnő. Minden mozdulata kiszámolt, uralja a teret.

Amikor felpillant rám, a szája sarka megrándul. Az a mosoly… penge, amit a bőröm alatt érzek, hideg és metsző, egy olyan emlék, ami újra és újra felszakad, ha ránézek.

Tudja.

Pontosan tudja, mit tett velünk.

Tudja, mit vett el tőlem.

És tudja, mit akar még elvenni.

Az igazgató feláll. Mozdulata lassú és hangtalan, mégis az egész terem beleremeg, mintha a falak is hátrahőköltek volna előle.

Csend lesz.

Fojtogató csend, ami a dobhártyámat feszíti, a mellkasomat összenyomja, és minden lélegzetvételre figyelni kell, nehogy elfelejtsek levegőt venni.

– Akame. William. – Hangja hideg, de nem dühös. Még rosszabb: csalódott. Olyan, amit gyerekként hallasz, amikor összetörsz valamit, és tudod, hogy már nem tudod visszacsinálni. – Tudjátok, miért vagytok itt?

Bólintani akarok, de a torkomban megakad a levegő. Minden izmom megfeszül, és egy pillanatra a Pokol illatát érzem: égett hús, kén és vér. A látóterem szélén vörös villanások, mint amikor a pecsét életre kel.

William szorítása erősebb lesz.

Mintha át akarna adni belőle valamit: bátorságot, akaratot, emlékeztetőt, hogy nem vagyok egyedül. Érzem pecsétjének lüktetését az ujjaim között, és a vibrálás lassan összhangba kerül a saját pecsétem pulzálásával.

Mégis, a félelem belém mar.

– A világ látni akarja, mit rejtetek – folytatja az igazgató. – Látni akarjuk... kik vagytok valójában.

A diákok közelebb húzódnak, feszültség járja át a teret, mintha mindannyian éreznék, hogy valami meg fog törni, valami, amit nem lehet visszazárni.

Rhys lassan feláll, széke csikordul, hangja éles és metsző. Léptei hangtalanok, de minden mozdulatára ráfeszül a terem.

Odajön hozzánk.

Megáll előttem, és közelebb hajol, annyira közel, hogy érzem hideg leheletét a bőrömön, és minden idegszálam megfeszül.

– Mutasd meg nekik, Akame – suttogja, hangja puha, mégis fenyegető. – Vagy én mutatom meg helyetted.

A pecsét a kézfejemen hirtelen vörösen kezd pulzálni.

Először finoman bizsereg, majd egyre erősebben ég, mintha belülről akarna kiszakadni a bőrömön át. Akaratom ellenére is felizzik, a fény láthatóvá válik, vörösen, élesen, lüktetve, mintha minden dobbanáskor vérezne.

Válaszul William pecsétje is felragyog, mint két lüktető szív, amely egyszerre dobban, egyszerre él és egyszerre hal meg, ha úgy hozza a sors.

Az emberek felszisszennek.

Hátrébb lépnek.

Egy lány a sorok között sírni kezd.

A Pokol emlékei a retinámra égetődnek, minden villanásban látom a lángokat, a halálsikolyokat, Axarlale mosolyát, ahogy felém nyújtja kezét, és azt mondja:

„Ez az örökséged.”

A pecsét lángra kap.

A vörös fény elárasztja a termet, a mennyezetről lógnak a láncok felizzanak, néhány a földre hull, szikrázva csapódik a kövekhez, a suttogások kiáltássá válnak.

William homlokát az enyémnek dönti, ujjaival az arcomat érinti, mintha csak mi ketten léteznénk ebben a vörös fényben, ebben a világvégi csendben.

– Akame... bármi lesz, én itt vagyok – suttogja.

Hangja meleg, és a Pokol hidegét egy pillanatra kiszorítja a mellkasomból.

És én elhiszem neki.

Mert bár a világ mostantól félni fog tőlünk,

bár a Pokol kapuja ismét nyikorogva nyílik valahol,

bár Rhys öröme ragyog a szemében, miközben látja a káoszt, amit teremtett,

én mégis érzem:

Nem vagyok egyedül.

Még ha el is veszítjük mindazt, amit ismertünk,

még ha a világ a vérünket követeli,

mi ketten, William és én,

egymás mellett maradunk, amíg csak tart a vihar.

És ha a világ el akar pusztulni miattunk,

akkor együtt égünk el vele.

De most először nem félek a lángoktól.

Idézetek:

Axarlale:

„Ne hidd, hogy a vér határoz meg téged. A döntéseid tesznek azzá, akivé válnod kell.”

William:

„Ha mindent el is veszítünk, legalább azt tudom, hogy nem egyedül veszítettem el.”

Akame:

„A világ ítélkezhet, a Pokol követelheti a véremet. De amíg élek, harcolni fogok azért, aki mellettem áll.”

Rhys:

„Mindenki fél valamitől. A szerelem a legszebb félelem. És én vagyok az, aki ezt kihasználja.”

49. fejezet

Rhys múltja: Vér a hó alatt

Rhys gyerekként szeretett elaludni a hóesés hangjára.

A hó csendje olyan volt, mintha a világ megtartotta volna a lélegzetét. Amikor lehunyta a szemét, hallotta, ahogy a hópelyhek puhán koppannak a templom cseréptetején, a fagyott faágak reccsenése távoli, mégis ismerős altatódalként szólalt meg. Akkoriban azt hitte, hogy a hó a békét jelenti.

De azon az éjszakán a hó vére vörös volt.

Először az anyja sikolyát hallotta. Olyan hang volt, amelyet a hideg sem tudott megfagyasztani; egy sikoly, amit nemcsak a fülében érzett, hanem a csontjaiban is. Felszakadt benne valami, amikor a hang hirtelen elhalt, mintha a világ is kihunyt volna egy pillanatra.

Kilopózott a templom udvarára, mezítláb. A hó hidege beleharapott a talpába, de nem törődött vele. A hó ropogott alatta, mintha figyelmeztetni akarná: ne menj közelebb.

De ment.

A fák között látta meg a testet. Az anyja volt. A haja szétterült a hóban, sötét árnyék a fehérben, mintha a sötétség szivárgott volna ki belőle. Szája nyitva, mintha még sikítana, de már nem jött hang. A vér sötét volt, fekete, mint tinta a hó tisztaságán, szétfolyva a kristályokon, beszivárogva a földbe.

A démon ott állt felette.

Magas volt, sötét köpeny omlott köré, de az arcát nem lehetett látni, csak két sápadt, hideg fényű szemet, amelyek a holdfényben villantak meg.

A démon lassan fordította felé a fejét, és Rhys látta, hogy a szeme üres, mégis valami kíváncsiság csillant benne, mintha egy bogarat nézne, amit félrelökhet vagy összeroppanthat, ha kedve támad.

A démon szája lassan elnyílt, hangja halk volt, de betöltötte a hóval borított udvart:

– Különleges vér csörgedezik benned, kisfiú.

Rhys remegni kezdett.

Nem a hidegtől.

Hanem attól a tekintettől, ami meztelenre vetkőztette a lelkét, és megmutatta neki, mit jelent rettegni.

A démon felemelte karját, hosszú, fekete ujjain karmok villantak. Rhys látta, ahogy a karmok közelednek felé, a levegő felhasad körülöttük, a hópelyhek kettéválnak, mielőtt elérnék őt.

Ki akart kiáltani.

De a hang bent rekedt a torkában, megfulladt benne, és csak a hideget érezte, ahogy belemar a tüdejébe, amikor levegőt vett.

A démon ujja a homlokához ért.

Forróság hasított belé, égető, vakító fájdalom, mintha koponyája belülről lángolna, és valami beleégett volna a húsába, a csontjaiba, a lelkébe. A világ elmosódott, a hangok távolodtak, csak saját szívdobogását hallotta, és egy halk, suttogó hangot:

„A pecsét a tiéd mostantól...”

Amikor magához tért, a hó alatt feküdt.

Teste reszketett, a hópelyhek a szempilláira tapadtak, elolvadtak, könnyként folytak végig az arcán. A levegő nehéz volt, égett hús és vér szaga terjengett körülötte, és a templom lángolt, a lángok sárgán és narancssárgán nyaldosták a fát, mintha a Pokol nyelve simítaná végig a falakat.

A papok halottak voltak.

Testük félbetörve, kezeik imára kulcsolva, mintha még az utolsó pillanatban is könyörögtek volna.

Senki sem válaszolt nekik.

Rhys akkor egyedül maradt a világban. A démon vére a kezére száradt, fekete és ragacsos volt, és a pecsét a homlokán vörösen izzott a hó sápadt fényében.

Akkor tanulta meg, mi a rettegés.

Később elvitték őt.

Azt mondták, az Akadémia megvédi. Hogy ott megtanulhatja uralni azt, amit belé égettek. Hogy megtanulhatja elzárni a sötétséget, amit a démon hagyott benne.

De senki nem védte meg igazán.

Álmaiban újra és újra látta a démon szemét, azt a hideg, kíváncsi tekintetet, amely egyszer már mindent elvett tőle. Érezte, ahogy a pecsét a bőre alatt lüktet, mintha egy idegen szív dobogna benne, idegen ritmusra, amit nem tudott elnémítani.

Az emberek féltek tőle.

Szemeiben volt valami, amit láttak, és amitől hátráltak. Valami, amit ő maga sem értett, de érezte, hogy mozog benne, mintha egy másik élet, egy másik akarat leskelődne a pupillái mögül.

És amikor látta, hogy az emberek félnek, először szégyellte magát.

Aztán… elkezdett figyelni.

Látta, hogyan fordítják el tekintetüket, hogyan reszket a hangjuk, ha hozzá szólnak, hogyan kerülik a kezét, hogyan zárják az ajtót, amikor elmennek mellette a folyosón.

És lassan megtanulta:

Hogyan lehet felhasználni ezt a félelmet.

Hogyan lehet a suttogásokból hatalmat kovácsolni.

Hogyan lehet mosolyogni akkor is, amikor belül minden üvölt.

Hogyan lehet a rettegésből erőt faragni, hogy soha többé ne legyen áldozat.

A Pokol kapui egyszer már kitárultak előtte.

Amikor a démon visszatért hozzá.

Az Akadémia egyik folyosóján történt, amikor Rhys egy könyvet vitt vissza a könyvtárba. Érezte a hideget a háta mögött, a levegő megfagyott, a pecsét a homlokán felizzott, mintha izzó vasat nyomtak volna a bőréhez.

Megfordult.

És meglátta.

A démon ugyanazzal a hideg, kíváncsi tekintettel nézett rá.

A világ egy pillanatra megállt.

Rhys felismerte a szemet, azt a fényt, azt a tekintetet, amely egyszer már elvette az anyját, a családját, a gyerekkorát.

De most Rhys nem hátrált meg.

A démon lassan közelebb lépett, és hangja ismét halk volt, szinte kedves:

– Milyen erős lettél, kisfiú.

Rhys hallotta, ahogy saját vére dübörög a fülében, pecsétje lángolt, a világ vörösbe borult, és valami felkúszott a torkába: egy hang, amit addig elfojtott, egy hang, amely most erővel született meg belőle.

– Soha többé nem leszek áldozat.

És Rhys akkor először használta a pecsétet, amit a démon hagyott benne.

A folyosót vér és fekete füst töltötte meg, a démon üvöltése betöltötte az Akadémiát, és a kövek megremegtek a hangjától.

De Rhys nem hátrált. Nem reszketett. Nem könyörgött.

A démon vére újra a kezére került.

És Rhys a vért nézve halkan, alig hallhatóan nevetett.

Azóta Rhys már nem az a fiú volt, aki a hóesés hangjára aludt el.

A hó többé nem a békét jelentette számára.

A hó már csak egy díszlet volt a vér mögött, egy fehér vászon, amelyre újra és újra ráíródott a múltja, minden alkalommal, amikor erőt mutatott.

És Rhys azóta sem felejtette el azt az egyetlen igazságot, amit azon az éjszakán tanult meg, amikor a világ lángba borult körülötte:

A félelem soha nem fog elhagyni. De a félelem már nem ellenség. A félelem eszköz.

És ő a félelemből hatalmat kovácsolt.

Mert ha a világ rettegni akar tőle, akkor ő lesz az, akitől rettegni kell.

És ha a Pokol kapui egyszer még kitárulnak előtte, Rhys mosolyogni fog, miközben belép rajtuk, és visszaveszi mindazt, amit elvettek tőle.

Idézetek

Axarlale:

„A sötétség csak akkor vesz el téged, ha engeded. Még ha el is buksz, a választás a tiéd marad.”

William:

„A világ bűnösnek akar látni, mert fél attól, amit nem ért. De én akkor is megvédelek, ha az egész világ ellen kell állnom.”

Akame:

„Az én vérem nem átok, hanem ígéret. Ígéret arra, hogy nem hagyom, hogy elpusztítsák azt, amit szeretek.”

Rhys:

„A félelem erő. A fájdalom fegyver. És én leszek az, aki mindkettőt a világ ellen fordítja, ha kell.”

50. fejezet

A napló árnya

Az Akadémia folyosói hidegebbek voltak, mint ahogy emlékeztem.

A fagyos szél átsüvített az ablakok résein, végigsiklott a köveken, mintha maga a fal is vissza akarna tartani attól, hogy belépjek. A kőpadló alatt a lépteim halkan nyögtek, a lámpások fénye hosszú, törött árnyakat vetett a repedezett falakra, minden lépésem visszhangzott — mintha a múlt kísértett volna engem.

William mögöttem sétált, és amikor észrevette, hogy remegek — de nem a hidegtől —, rám terítette kabátját. A Pokol kapujából visszatérve a világ színei tompábbá váltak, mintha maga a fény is félne ránk nézni.

Az Akadémia romokban hevert. Több szárny leégett, az udvar kertjét mély árkok szabdalták, és az éjszakai sötét árnyak mintha még mindig ott jártak volna a falak között — mintha valami megkötött csata emléke szállt volna meg a helyet. A levegőben korom és vér szaga kavargott, soha nem tisztulva ki teljesen.

Mégis hazatértünk.

Kael és az igazgató titokban fogadtak, miközben a Pokol Őrei és a vadászok a hátunk mögött figyeltek. A világ még nem tudta, hogy visszatértünk, de mindenki érezte: valami megváltozott. A folyosók suttogtak, mintha a kőfalak is emlékeztek volna arra, amit láttunk.

William keze finoman ért a hátamhoz, amikor a régi kollégiumi szobám felé indultunk.

– Nem vagy egyedül, Akame – suttogta.

De bennem volt valami, amit még neki sem mertem elmondani.

Rhys eltűnt.

Senki sem tudta, hova ment, miután utoljára láttuk, mikor a démonnal alkudozott az erőért, amit végül a világ ellen is fordíthatott volna. A suttogások szerint túl mélyre merült. Mások azt mondták, még él, de már nem emberként.

Aznap éjjel, mikor William elaludt a kanapén, csendesen felkeltem, és a tiltott könyvtár felé vettem az utam.

A Hold félig világította be a polcokat, az árnyékok lassan mozogtak a kőpadlón, mintha figyelnének. A por illata, a régi könyvek súlya, a pecsétek ólomillata egyszerre nehezedett a mellkasomra, ahogy a lábam koppant a hideg kőn.

Ott találtam meg a poros ládát. A tetején kiégett pecsét nyoma feketélt, körülötte a fa megperzselődött, mintha valami próbált volna belülről kiszabadulni.

Kinyitottam.

A láda mélyén egy fekete bőrkötésű napló hevert.

„R. H.” — a betűk lassan rajzolódtak ki a holdfényben, mintha Rhys maga suttogta volna a nevét.

Kinyitottam.

A lapok foltosak voltak vérrel és tintával. Az írás először gyerekes, remegő volt, majd egyre erősebbé, dühösebbé vált — mintha az a fiú, aki írta, lassan megtanulta volna, hogyan írja ki magából a fájdalmát.

„Ma anyát elvitte valami. A papok szerint démon volt, de én láttam, hogy apa nem védett meg minket.”

A betűk közé vér csöppent, megszáradva repedezett a papíron, mintha Rhys ujjainak remegése ott maradt volna.

„Azt mondták, a vérem átok. Azt mondták, hogy egy napon a Pokolért kell harcolnom. Nem akarok. Fázom.”

A szavaiban ott volt a gyermek, aki csak melegre és egy kézre vágyott — egy olyan kézre, amely sosem válaszolt az álmaihoz tartozó kérdésekre.

„Mindenki hazudik. Azt mondják, erős vagyok, de belül csak üvölteni tudok.”

Elképzeltem, ahogy egy sötét szobában ül, a hó kopog a tetőn, és ő a fejét a térdére hajtva próbálja elfojtani a sikolyait, miközben a pecsét a bőre alatt lüktet.

„Ha egy nap megtalálod ezt a naplót, bocsáss meg, hogy nem tudtam más lenni.”

A könnyeim végigfolytak a lapokon.

Megborzongtam, amikor saját forró könnyem a hideg papírra hullott, elmosva egy régi tintacsíkot, mintha Rhys ki nem mondott szavait próbáltam volna megtisztítani. Éreztem a haragját, a félelmét, a gyűlöletét mindenki és minden iránt, aki elfordult tőle.

És hirtelen nem tudtam gyűlölni őt többé.

Ami Rhys lett, azt a világ faragta belőle: a családja, a démon, aki elvette az anyját, az apja, aki elárulta, a papok, akik nem gyereket, hanem fegyvert láttak benne.

Megértettem, milyen az, amikor a világ beléd éget valamit, amit sosem kértél, és amitől mindenki félni kezd.

A lapok végén egy utolsó bejegyzés állt, remegő, elmaszatolt tintával:

„Ha egyszer el kell buknom, akkor legalább valaki lássa, ki voltam. Valaki, aki még emlékezhet rám emberként.”

Összecsuktam a naplót.

Mélyet lélegeztem, és akkor vettem észre, hogy William ott áll mögöttem. Nem szólt, csak nézett, tekintete egyszerre volt szomorú és gyengéd, mintha értené, mit tartok a kezemben.

Lassan elvette a naplót a kezemből, és mellém ült a hideg kőpadlóra. Egy darabig csak ültünk — a csend közöttünk sűrű volt, a Hold fénye végigsiklott a haján, a polcokon a pecsétek halványan izzottak, mintha figyelnének.

– Sajnálom őt – suttogtam.

William bólintott, szemei megteltek egy olyan fájdalommal, amit ritkán mutatott ki.

– Sajnálom, hogy a világ ilyen lett – mondta halkan.

Ott, a tiltott könyvtár csendjében, a Pokol árnyéka alatt, ahol a démoni vér pecsétje lüktet bennünk, egy pillanatra nem éreztem átkot.

Csak azt, hogy élünk.

És hogy a múlt fájdalma ellenére is képesek vagyunk egymás kezét fogni, még ha a világ lángba borul is körülöttünk.

51. fejezet

Csillagok alatt

Az Akadémia kertjében ültem.

A kavicsok hidegek voltak a lábam alatt, a szél belekapott a hajamba, és a fák levelei halkan suttogtak valamit, amit nem értettem. A Hold halvány fénye ezüst csíkokat szőtt a fűre, és a sötét égbolton a csillagok tisztán ragyogtak, mintha nem érdekelné őket a világ, ami lassan széthullik alattuk.

Még mindig a fekete bőrkötésű naplót szorongattam a mellkasomhoz, de már nem remegtem tőle. Rhys hangja ott bujkált a sorok között, mintha halkan szólna hozzám, de már nem akart elnyelni. Csak csendben volt, emlékeztetve arra, mi történt, és mit veszítettünk.

William mellém telepedett. Nem szólt, csak karját a vállam köré fonta, és éreztem, ahogy a pecsétünk halk, lassú lüktetése összefonódik, mintha a szívveréseink együtt dobognának. A démoni vér melege és a pecsét suttogása összemosódott a saját lélegzetemmel, mintha a világ peremén egyensúlyoznánk — mégis együtt.

– Nem kell egyedül cipelned a bűntudatot – mondta halkan.

A hangja olyan volt, mint amikor egy gyertya lángja megtalálja a sötét sarkokat, amiket elfelejtesz megnézni. Felé fordultam, a tekintete mély és meleg volt, nem volt benne ítélet, csak csendes megértés — mintha a szemével azt mondta volna: „Látlak.”

– Még mindig hallom Axarlale hangját. És látom Rhys arcát, amikor sírt… – suttogtam. A hangom megremegett, miközben a kezem a mellkasomra tettem, ott, ahol a démoni vér forrósága lüktetett minden lélegzetnél, mintha emlékeztetne, mit veszítettem el, és mivé válhatok, ha engedem.

William a kezére tette az enyémet. Az ujjai melegek voltak a hideg éjszakában, és egy pillanatra minden fájdalom csendesebb lett.

– Nem csak ők vannak benned, Akame – mondta halkan. – Te is ott vagy önmagadban. És én is veled vagyok.

Lehunytam a szemem, hagytam, hogy a hangja megnyugtasson, miközben a szél a hajunkkal játszott. Eszembe jutott, milyen volt először megfogni a kezét, amikor még gyerekek voltunk, és félve kapaszkodtunk egymásba az Akadémia sötét folyosóin, miközben démonok nevét suttogták körülöttünk.

A világ most is félelmetes volt, de már nem akartam elmenekülni előle.

– Szerinted… van esélyünk a békére? – kérdeztem halkan. A kérdés mintha beleszakadt volna az éjszakába, és a csillagokig emelkedett volna.

William elmosolyodott, de a mosolyában ott volt az a fájdalom is, ami sosem tűnt el teljesen a szeméből.

– Talán nincs – felelte. – De amíg te itt vagy, amíg én itt vagyok… addig lesz miért harcolnunk.

Felnéztem az égre. A csillagok lassan mozdultak a sötét háttér előtt, és egyetlen pillanatra úgy tűnt, mintha minden csendes lenne. Mintha a démonok, a Pokol és a halál ígérete mind távolabb kerülne tőlünk, csak egy lélegzetvételnyi időre.

William hirtelen előrehajolt, homlokát az enyémhez érintette. A lehelete meleg volt a hideg éjszakában, a pecsétek a bőrünk alatt egy ütemre lüktettek, mintha a vérünk egymásnak énekelne.

– Akame… bármi történik, ne felejtsd el, ki vagy – suttogta. – Mert én nem fogom elfelejteni.

A hangja elakadt, mintha ő is félne attól, amit ez a világ tehet velünk. De ott, a hideg kavicsokon ülve, a csillagok alatt, először éreztem hosszú idő után, hogy a démoni vér bennem nem csak átok.

Hanem lehetőség is.

Lehetőség arra, hogy Axarlale emlékét, Rhys fájdalmát és a saját bűntudatomat új útra tereljem. Lehetőség arra, hogy abból az erőből kovácsoljak, amit akaratlanul kaptam — de ne olyat, ami elpusztít, hanem olyat, ami megvéd mindent, amit szeretek.

Együtt Williamnel.

És a csillagok felettünk mintha egy pillanatra bólintottak volna, beleírva minket az éjszaka csendjébe.

Idézet

Akame:

„A vér, ami bennem lüktet, egykor lánc volt. Most már emlékeztető. Nem a családom múltja, nem a démonok átkai határoznak meg. Hanem az, amit választok. És én azt választom, hogy nem adom fel.”

52. fejezet

Visszatérés a Csarnokba

A pecsét a karomon újra lüktetett.

Ahogy beléptem az Akadémia régi, elfeledett alagútjának küszöbére, hideg futott végig a gerincemen, mintha valaki a tarkómhoz érintette volna a kezét. A kövek alatt a sötétség lassan lélegzett, mélyen és halkan, mint egy alvó szörny szíve, amely éppen ébredni készül.

A levegőben vér és por keveredett, és a falak repedéseiben megbúvó suttogások felénk nyújtóztak, hangtalanul siklottak végig a bőrömön.

William mögöttem lépkedett, hangtalanul, mint az árnyékom, mégis minden lépés visszhangzott a kövek között, mintha a világ is figyelné, mit teszünk.

– Áruló… vér… kulcs… választó… – suttogták.

Nem nekem szóltak, hanem annak, amit a véremben hordozok. A démoni véremnek, amely figyelt.

Lenéztem a karomra.

A pecsét vörösen izzott, fekete és arany rúnák úsztak a bőröm alatt, mintha lélegeznének velem együtt. Minden dobbanásnál éreztem, hogy valami él bennem, valami, ami nem teljesen én vagyok, mégis én vagyok a legigazabb formámban.

William lassan a vállamra tette a kezét.

A pecsétje felizzott az enyém válaszára, mintha a két vér halkan összesúgna – két idegen, akik már túl sok mindent láttak együtt. A bőröm alatt egyszerre száguldott végig a forróság és a hideg, a szívveréseink összehangolódtak.

– Készen állsz? – kérdezte.

Hangja rekedt volt, de tiszta, és amikor felé fordultam, a szemeiben ugyanaz a félelem és remény égett, ami bennem is ott volt.

– Nincs más választásunk – suttogtam.

Lenyomtam a kilincset.

És a világ újra kinyílt.

A Hangok Csarnoka várt ránk.

A falakon arcok voltak, üres tekintetük követett, most mintha mozogtak volna, könnyeik fekete csíkokként csorogtak végig a köveken. A hideg leheletük hozzáért a bőrömhöz, és a pecsét a karomon vadabbul lüktetett.

Egy gyermekhang szólalt meg, puhán, mégis hasító élességgel:

– Akame… segíts…

Ismerős volt.

Túl ismerős.

A csarnok közepén ott állt a trón.

Fekete, repedt, a kőlapjai alatt vörös fény szivárgott, mintha odalent valami égett volna. A trónon fekete alak ült, arcát árnyék takarta, de ahogy közelebb léptem, megláttam valamit benne.

A szemét.

Az én szememet.

A tüdőm összeszorult, a levegő kőből lett.

– Ki vagy te? – kérdeztem, hangom remegett, mintha nem akarna kijönni a torkomon.

A válasz hangja lassan hömpölygött felénk, mintha a falakból áramlana ki, megremegtetve a csarnokot:

– A múltad vagyok, Akame. Az, amit nem akartál látni.

Árnyak forogtak a trón mögött, és egy alak lépett elő közülük.

Fekete szárnyai voltak, tollai lassan hullottak, mint hamu a tűzből, bőre alatt sebek izzottak, mintha belülről égnének. A tekintetében ott volt minden, amit el akartam felejteni.

Axarlale.

Nem démoni volt, nem gyilkos. Csak egy bukott angyal, aki lassan leengedte a karját, vére lassú cseppekben hullott a kövekre.

– Azért estem, hogy megvédjelek – mondta, szavai szikrákként égtek bele a mellkasomba. – A pecsét, amit hordasz, a véremből készült. És te… te az én vérem vagy.

A világ megdőlt körülöttem.

William mögöttem egy izzással válaszolt, pecsétje felvillant, majd elhalkult, de éreztem, hogy tekintete rám tapad, figyel, tart, miközben a valóság összereped a lábunk alatt.

– Hazudsz – suttogtam, de a szívem már tudta az igazságot.

Axarlale lassan biccentett, és hangja halkabb lett, mintha csak nekem szólna:

– Az anyád kért meg rá, hogy védjelek. Ő sem volt ember… hanem a testvérem. A bukottak vére csörgedezik benned, Akame. És a kulcs, amit keresel, te magad vagy.

A csarnok falain a gyermekhang újra felzokogott, tisztábban, fájdalmasabban:

– Ne hagyj itt, Akame… ne hagyj egyedül…

A szemem égett. Karomra néztem.

A pecsét már nem csak vörösen izzott: fekete és arany szikrák cikáztak benne, mintha apró villámok érintették volna belülről, minden dobbanásával belehasítva a bőrömbe.

William pecsétje válaszolt, ragyogása összefonódott az enyémmel, mintha összeolvadnánk, egyetlen kulcsként.

Axarlale lassan felemelte a kezét, egyetlen könnycsepp gördült le arcán. Amikor leesett, lángra kapott és eltűnt.

– A kapuk nyitva állnak, és a démonok közelednek. De ha akarod… ha elfogadod, aki vagy, és elfogadod őt – Axarlale Williamre nézett –, akkor bezárhatjátok a kapukat. Együtt.

A csarnok megremegett.

A falakon lévő arcok egyszerre sikoltottak fel, üvöltésük egyetlen hanggá forrt, amely áthasította a fejem, a testemet, a lelkemet. A pecsét hirtelen fényt lőtt Axarlale felé.

Ő lassan elmosolyodott.

Szárnyai porrá omlottak, hamu szállt a sötétségbe.

– Ne félj a véredtől, Akame. Mert a vér, amitől rettegsz, ugyanaz, ami megmenthet téged.

A világ elsötétedett.

Csak William karja tartott meg, ahogy a csarnok összeomlott körülöttünk, a sikolyok tompa dobbanásba fagytak, és minden feketeségbe zuhant.

Amikor felébredtem, a csillagok alatt feküdtem.

Ugyanott, ahol egyszer William megfogta a kezem.

A levegő hűvös volt, a csillagok vakítóan tisztán ragyogtak, mintha semmi sem történt volna. De a bőröm alatt éreztem a vér lüktetését, a pecsét lassan kihunyt, mégis élt, emlékeztetve, hogy nem vagyok már ugyanaz, aki voltam.

William mellettem ült.

Tekintetében vihar tombolt, de mosolya tiszta volt, erős, mint egy halk eskü a sötétben.

– Akame… most már tudjuk, kik vagyunk.

Felnéztem rá, szívem lassan dobogott, mintha újra tanult volna élni.

És a fejemben Axarlale hangja újra megszólalt:

„A vér nem lánc… hanem kulcs.”

És én már nem féltem.

Idézet – Akame:

„Azt hittem, a démoni vérem elválaszt mindentől, ami fontos. De most már tudom, hogy ugyanaz a vér, ami átoknak tűnt, hozott közelebb azokhoz, akiket szeretek. És ha a világ lángba borul is, William oldalán fogom megállítani… mert a vér nem lánc, hanem kulcs, és mi döntjük el, mit nyitunk meg vele.”

53. fejezet

A Vér és a Kulcs

Az Akadémia hátsó udvarán álltunk, ahol a kavicsos talaj lassan elitta a tegnapi eső illatát, mintha még emlékezni akarna arra a pillanatra, amikor az ég összeroskadt felettünk. A hajnali köd lassan kúszott fel a fák között, szürke ujjai befonták az udvar szélén álló faragott köveket, és a világ ebben a félhomályban úgy tűnt, mintha maga sem akarna ránk nézni.

A kezemet a mellkasomra szorítottam, és éreztem, ahogy a pecsét lüktetni kezd — mint egy visszhang, ami összerezdítette a bordáimat. Néha már azt hittem, hogy a szívem és a pecsét egyetlen dobbanássá olvadt össze, mintha a démoni vér és az enyém már nem is lennének külön.

William velem szemben állt, karján a saját pecsétje fekete és arany szikrákkal villant fel, amikor a szél végigsöpört a ruháján, a haja felborzolódott, de a szemei nem remegtek. Mélybarna tekintete mintha mindent látott volna rajtam, amit rejtegetni próbáltam: a félelmet, a szégyent, és az álmaimban újra meg újra hallott sikolyokat.

– Ha bezárjuk a kapukat, Akame, nem lesz visszaút – mondta végül, és a hangja remegett, bár próbálta elrejteni.

Először nem válaszoltam, csak a tenyerembe néztem, ahol a fekete rúnák lassan úsztak elő, mintha elevenek lennének, mintha a vérem felületén kígyóznának, láthatatlan szavakat formálva, amiket csak én érthettem. A vér, amit Axarlale hagyott rám, még mindig ott lüktetett a bőröm alatt, mint egy lassan égő parázs, ami sosem akart kihunyni.

Az emlékek nem kértek engedélyt, hogy visszatérjenek. Hallottam a gyermekhangot, a nevetést, amit egy csapásra fojtott el egy démon sikolya. Láttam Axarlale szemét, azt a sötét, mindent elnyelő árnyat, és Rhys zokogását, amikor a csarnokban térdre esett, a démonok kiáltását, amikor a pengém lecsapott rájuk. Láttam William arcát is, amikor először mondta remegő hangon, hogy nem hagy egyedül, még akkor sem, amikor én már lemondtam magamról.

– Nincs már hova menekülni, William – feleltem végül halkan. A hangom elhasználtnak tűnt, mintha már ezerszer kimondtam volna ezt a mondatot, csak most először hallotta meg valaki igazán. – Ez a mi utunk.

Felém nyújtotta a kezét, és ahogy a tenyerünk összeért, a pecsétek egyetlen lüktetéssé olvadtak össze. A világ körülöttünk egy pillanatra némaságba süllyedt, a köd megállt, mint egy lefagyott lehelet a levegőben, a fák árnyai mintha meghajoltak volna, és csak a szívveréseink doboltak a csendben.

Ebben a némaságban egy lépés visszhangzott.

Rhys előlépett az árnyékból. A haja csapzott volt, a szeme vörös, mintha hosszú órák óta képtelen lett volna lehunyni. A szája szélén véres repedés húzódott, és a kabátján szakadt foltokon keresztül láttam a karján a rúnákat, melyek lassan lüktettek, mintha láz égette volna belülről.

De most nem volt benne az a rideg, számító erő, ami akkor lüktetett benne, amikor a naplóival zsarolt. Csak egy fiú állt előttünk, akinek a szeme mélyén ott volt a jeges rettegés, amit soha nem vallott volna be. A magánytól való rettegés.

– Ha bezárjátok a kapukat, mindennek vége – sziszegte. – Nem értitek? Nekem… nekem semmim sem marad, ha ez véget ér.

Megrezdült a kezem, a pecsét újra felizzott, válaszul Rhys fájdalmas hangjára. Éreztem, hogy a démoni vér bennem reagál, mint egy hívásra adott felelet.

– Rhys… – kezdtem, de a hangom megremegett, és újra fel kellett emelnem a fejem, hogy találkozzon a tekintetünk. – Nem kell egyedül maradnod.

A fiú arcán egy pillanatra mintha elhalványult volna a gyűlölet, a szája megremegett, és a szemeiben könnyek gyűltek, vastag cseppek, amik a piszkos arcán kanyarogtak lefelé. De a következő pillanatban ökölbe szorította a kezét, és a pecsétje lángolni kezdett, a rúnák a bőrébe égett villámokként kezdtek izzani, ahogy a Pokol tüzei előkúsztak a talajból, vöröses-fekete lángnyelvek nyaldosták a cipőjét, majd a térdei köré tekeredtek.

– Nem! – kiáltotta, a hangja reszelős volt, mint a rozsdás vas. – Ti elvettetek mindent tőlem! Én is akartam egy esélyt! Egy családot!

William mellém lépett, karját elém tartotta védő mozdulattal, mintha bármi megállíthatná a Pokol tüzeit, ha Rhys úgy dönt, hogy felperzsel mindent. Éreztem, ahogy William izmai megfeszülnek, és a pecsétje válaszol Rhys tüzeire; aranyló fény vibrált ki belőle, mintha maga a napfény próbálna utat törni a sötét lángokon át.

– Rhys, nem kell ellenségnek lenned – mondta William halkan, de hangja penge volt a csendben, kemény és hajthatatlan, mint az eskü, amit letett mellém.

A Pokol lángjai Rhys körül egyre magasabbra csaptak, a kavicsok megrepedtek a hő alatt, és a talajból fekete, csontvázujjakkal végződő démoni karok nyúltak ki, görcsös markolással kapaszkodtak a bokájába, mintha vissza akarnák rántani a mélységbe, ahonnan menekült.

– Nem tudtok megmenteni! – üvöltötte Rhys, hangja végén már csak egy megtört gyermek zokogása maradt, miközben könnyei összekeveredtek a pokoli lángok pernyéjével.

A pecsét a karomon vakító fényt lövellt ki, fekete és arany fény örvénylő kavalkádját, és egyetlen lépéssel Rhys elé kerültem, a démoni karok közé, melyek hirtelen megremegtek, mintha felismertek volna. Éreztem, ahogy a démoni vér lüktet bennem, erősebben, mint valaha, mintha Axarlale hangja szólna hozzám, mélyről, belülről, minden dobbanásban ott visszhangozva:

„A vér nem lánc… hanem kulcs.”

Felnyújtottam a kezem, és a fekete-arany fény lassan áthullámzott rajtam, át a tenyeremen, majd belefolyt Rhys testébe. A démoni karok körülöttünk halkan felnyögtek, majd sorban elengedtek, és porrá omlottak, ahogy a lángok egyenként kialudtak Rhys körül, fekete füstté szelídülve, ami felszállt a ködbe, majd szertefoszlott.

Rhys térdre rogyott, zihálva kapaszkodott a karomba, teste remegett, mintha jeges vízbe dobták volna, és amikor felnézett rám, szemeiben már nem a harag tükröződött, hanem a kétségbeesés.

– Miért… miért segítesz? – suttogta, hangja törékenyebb volt, mint a hajnali szél.

Leguggoltam elé, homlokomat az övéhez érintettem, és éreztem, ahogy forró könnyek érnek a bőrömhöz.

– Mert én is csak egy gyerek voltam, amikor azt hittem, senki sem menthet meg – suttogtam neki. – De William itt volt. És most én is itt vagyok neked.

A pecsét lassan halványodni kezdett a karomon, a Pokol tüze helyett a reggel első napsugarai estek a kert kavicsaira, meleg, aranyló fény, amely eltáncolt a még mindig reszkető kezünkön.

William és én lassan felálltunk, Rhys pedig remegve ugyan, de megfogta a kezemet, a másikkal Williamét, és a három pecsét egyetlen dobbanássá olvadt össze. Éreztem, ahogy valami átkattan a világ szövetében, mint egy zár, amely régóta várta, hogy végre valaki belülről fordítsa el a kulcsot.

A démonok által nyitott kapuk ott vártak a világ és a Pokol határán, a peremén annak, amit valaha otthonnak hívtunk. Már tudtam, hogy csak mi zárhatjuk be őket, és azt is tudtam, hogy mit jelent igazán: a vér, amitől rettegtem, a démoni átok, amit a bukott angyal vére hagyott bennem, William fénye és Rhys dühe mind együtt lüktettek most, és először éreztem, hogy talán tényleg van esélyünk.

A Pokol kapui nem zárhatók be gyűlölettel. Csak akkor záródnak, ha elfogadom, ki vagyok, és kinyújtom a kezem azok felé is, akik el akartak pusztítani.

Este a csillagok alatt ültem újra, ugyanazon az udvaron, ahol reggel a kavicsok között lángoltak a démoni tüzek. A csillagok mintha közelebb lettek volna, és először nem tűntek hidegnek.

William a hátam mögött ült, tenyerét a vállamon pihentette, ahogy mindig tette, amikor a csend túl hangossá vált. Rhys a fűben térdelt, térdei még mindig remegtek, és a csillagokra nézett, mintha választ keresne a sötét égbolt szikráiban.

– Még mindig félek – mondta Rhys rekedten, alig hallhatóan, de a hangja nem tört meg.

– Én is – feleltem halkan, és egy halk sóhaj szaladt ki a mellkasomból, mintha egy régóta bent tartott levegőt fújtam volna ki.

William elmosolyodott, és mosolya nem volt hangos vagy ragyogó, de erősebb volt minden szónál.

– De már együtt félünk – mondta.

És ebben a mondatban ott volt minden, ami miatt még érdemes volt felkelni, újra harcolni, és bízni.

A pecsét a karomon lassan megnyugodott, egy utolsó halk lüktetés jelezte, hogy még itt van, és emlékeztet arra, hogy nem fejezhetjük be, amíg a kapuk nyitva állnak.

De először, egyetlen pillanatra, a csillagok alatt már nem voltam egyedül.

És ez elég volt ahhoz, hogy meginduljunk a kapuk felé.

Idézet – William:

„A vér, amitől rettegtél, és a sors, amit el akartál dobni… mostantól a mi felelősségünk. Ha a világ lángba borul is, én ott leszek melletted a tűzben, Akame. Mert a család, amit választunk, erősebb, mint az átok, amibe születünk.”

54. fejezet

Az Igazság Árnyéka

A hajnal alig derengett, amikor visszatértünk az Akadémia rejtett szárnyába, ahol a pecsétek megszülettek. A falak repedéseiben halvány, lila fény pulzált, mintha valami élne a kövek alatt, figyelne, miközben lassan leültem a régi oltár elé.

A pecsét a karomon erősebben lüktetett, mint valaha.

William némán állt mögöttem, kezében tartva a rúnás könyvet, amelyet még az archívumból hozott el. Rhys a sarokban ült, a falnak dőlve, térdét átkarolva. Szeme vörös volt, de most először nem a düh miatt, hanem a fáradtságtól és attól a félelemtől, amit ő sem mert kimondani.

– Miért hoztál ide minket, Akame? – kérdezte halkan William.

Felnéztem rá, a karomon felizzott a pecsét, fekete és arany rúnák úsztak fel a bőrömre, mintha Axarlale keze rajzolta volna őket újra és újra, minden alkalommal, amikor közelebb kerültünk az igazsághoz.

– Mert ez a hely… itt kezdődött minden – feleltem.

Kezemmel végigsimítottam a kőoltár peremét, ahol egy repedés mentén vékony vércsík száradt meg, mintha valaki évek óta próbálta volna eltakarítani.

Rhys lassan felnézett, és a tekintete találkozott az enyémmel.

– Axarlale… – mondta halkan. – Ő volt itt, ugye?

Bólintottam.

– De nem ő nyitotta ki a kapukat – mondtam halkan. – Ő csak… kulcs volt valaki más kezében.

William letette a könyvet mellém, és kinyitotta azon az oldalon, ahol a Pokol kapuinak pecsétjéről írtak. Egy név állt ott, amelyet eddig minden iratból kitöröltek:

„Leonariel”

Egy bukott angyal neve, aki valaha az Akadémia őrzője volt, de a Pokol kémje lett.

– Leonariel volt az, aki Axarlale-t felhasználta – suttogta William.

Rhys keze ökölbe szorult, a pecsétje vörösen lüktetett.

– Ezért nem emlékszik semmire… – mondta halkan. – Mert Leonariel elvette tőle az emlékeit.

A szívem összeszorult, amikor eszembe jutott, hogyan találtunk rá Axarlale-ra, véres és eszméletlen állapotban, amikor William és én még fiatalok voltunk. Nem emlékezett a nevére sem, csak sírt és reszketett, és a szárnyai cafatokban lógtak a hátán.

– Axarlale nem akarta kinyitni a kapukat – mondtam. – Ő csak menekült Leonariel elől, aki a vérét akarta a kapuk feloldásához.

William lassan mellém ült, és a kezét a vállamra tette.

– A pecsét, amit apánk ránk hagyott, amit anyánk nem akart, azt jelképezi, hogy mi vagyunk a következő pokol uralkodói.

– Ezért lüktet most is, ahogy a kapuk közelednek a teljes megnyíláshoz.

Rhys lassan felállt, odalépett hozzánk, és a kezeit a zsebébe süllyesztette.

– Akkor… mit kell tennünk? – kérdezte, hangja fáradt volt, mégis elszánt.

Felnéztem rá.

– Meg kell találnunk Leonarielt, mielőtt teljesen kinyithatja a kapukat. És vissza kell adnunk Axarlale emlékeit.

William bólintott.

– Akkor ő fogja tudni, hogyan zárjuk le végleg a kapukat – mondta.

Rhys félrenézett, de láttam, ahogy az arcán megrándul egy izom, mintha küzdene valamivel.

– És ha… ha Leonariel már elvette a lelkének egy részét? – kérdezte halkan. – Ha már nem lehet visszahozni?

Csend lett. Csak a pecsét lüktetése hallatszott, és a falakból áradó halk, sípoló hang, mintha a világ maga is figyelne minket.

– Akkor is megpróbáljuk – feleltem.

Felálltam, és kezemet Rhys felé nyújtottam. Egy pillanatig habozott, majd elfogadta. Érintésünk nyomán a pecsétek egyetlen ütemre kezdtek pulzálni, fekete-arany és vörös fénybe borítva a kamrát.

William mögénk állt, és a hátunkra tette a kezét.

– Akkor együtt – mondta halkan. – Mindent visszaadunk neki. A múltját. Az emlékeit. És ha kell, a világ békéjét is.

A pecsétek egy pillanatra erősebben ragyogtak, és mintha egy hang suttogott volna a fülembe, halk, gyerekhang, Axarlale hangja, ahogy egyszer régen, amikor sírtam, ő is mellém ült, és azt mondta:

„Nem akartam elvenni semmit tőletek… csak élni akartam.”

Összeszorult a szívem.

Most már értettem.

Axarlale nem ellenség volt, hanem áldozat, akit Leonariel használt, akit a világ átoknak hitt, miközben ő csak egy gyerek volt — mint mi mindannyian.

– Vissza fogjuk adni neki az életét – mondtam.

Rhys bólintott, vörös szeme elhalványult, és először láttam benne békét.

– Rendben – mondta. – Akkor menjünk.

William elmosolyodott, és közelebb hajolt hozzám, homlokát az enyémhez érintve, ahogy gyerekkorunkban tette.

– Most már érted, Akame – suttogta. – Soha nem voltál egyedül.

A pecsét a karomon lassan megnyugodott.

A kapuk még mindig vártak, a Pokol démonai a háttérben moccantak, de mi hárman ott álltunk együtt, már nem gyűlölettel és rettegéssel, hanem az igazság és a szeretet erejével, amit egymástól kaptunk.

És tudtam:

Most kezdődik el igazán a harc. Nem a kapuk ellen, hanem azokért, akiket szeretünk.

Idézet – Akame:

„A vér, amit hordozunk, nem Leonarielé, nem a Pokolé, és nem is az Égé. A miénk. És most már tudom, mit ér a szabadság, ha együtt harcolunk érte.”

55. fejezet

Csend a vihar előtt

Az Akadémia folyosóin lassan jártam végig, a kövek alatt halk reccsenés jelezte minden lépésemet. A hajnal halvány fényt szórt be a repedt ablakokon, a levegő hideg és tiszta volt, mintha a világ egyetlen pillanatra levegőt venne a következő pusztítás előtt.

William az ajtónak dőlve várt rám a gyakorlóterem előtt. A haja kócos volt, mintha egész éjjel ébren lett volna, de a tekintetében nem láttam fáradtságot. Csak azt a mély, csendes erőt, ami mindig ott volt benne.

– Visszajöttél – mondta halkan.

Bólintottam, és a pecsét a karomon tompán lüktetett. Még mindig idegen volt néha ez a test, még mindig éreztem benne Axarlale vérének súlyát, mintha az ereimben forró sötétség csörgedezne.

– Az Akadémia… még mindig ugyanaz az illat – mondtam. – Por, régi könyvek, és a kovácsműhely füstje.

William elmosolyodott. Olyan mosoly volt ez, amit csak akkor láttam rajta, amikor egyedül voltunk, messze a világ zajától.

– Emlékszel, amikor először idehoztak téged? – kérdezte.

Becsuktam a szemem, és hagytam, hogy a hangja visszavigyen arra a napra. Egy esős délután volt, és a kapuban állva remegtem a félelemtől, kezemben egy szakadt kendővel, amit az anyám hagyott rám. William már akkor ott volt, tíz évvel idősebben, de mégis úgy hajolt le hozzám, mintha egy szinten lennénk.

– Megfogtad a kezem – suttogtam.

– Nem akartam, hogy félj – felelte halkan.

Kinyitottam a szemem, és láttam, hogy a tekintete a múltba réved, mintha visszalépne abba a napba. Lassan kinyújtottam a kezem, és most én fogtam meg az övét.

– Már nem félek úgy, mint akkor – mondtam.

– Nem, Akame. Most már erősebb vagy – felelte, és a keze meleg volt, határozott.

A gyakorlóterembe léptünk, ahol régi kardok és pecsétek lógtak a falakon, a padlón vérfoltok halvány árnyai emlékeztettek azokra az időkre, amikor még a tanulás közben is élet-halál harc volt minden lecke.

William elővette az ezüstláncot, amelynek végén egy pecsétmedál függött. Ez volt az Akadémia kulcspecsétje, amivel lezárhatjuk a Pokolhoz vezető kapukat. De csak akkor működik, ha az, aki használja, elfogadja önmagát – a vérét, a múltját és a döntéseit.

– Ez lesz az utolsó esélyünk – mondta, miközben a medált a kezembe helyezte. – De nem akarom, hogy egyedül csináld.

A tenyeremben tartottam, és éreztem, ahogy a démoni vérem és a bukott angyal vére találkozik benne, a pecsét finom rezdülésében. Axarlale arca villant fel előttem, ahogyan Rhys zokogása is, amikor elvettek tőle mindent.

– William… – kezdtem, de elakadt a hangom. – Mi van, ha nem tudom lezárni? Mi van, ha elbukom, és mindenki miattam hal meg?

William közelebb lépett, két kezébe vette az arcomat. Tekintete tiszta volt, mély, mintha belelátna a lelkembe.

– Akkor együtt bukunk el. De amíg itt vagyunk, és amíg te vagy Akame, én leszek William, aki vigyáz rád. És együtt harcolunk.

Egy könny kicsordult a szememből, végigcsorgott a kezén.

– Sajnálom, hogy néha gyenge vagyok.

Elmosolyodott.

– Tudod, ki gyenge? Az, aki fél beismerni, hogy fél. Te soha nem voltál gyenge, Akame.

A pecsét a karomon felizzott, mintha válaszolna William szavaira. Hirtelen minden világosabb lett, a gyakorlóterem fényei élesebben ragyogtak, a szívverésem és a pecsét lüktetése egy ütemre vertek.

A következő pillanatban Rhys jelent meg az ajtóban. Karikás szemek, ideges mozdulatok, de tekintete tisztább volt, mint eddig bármikor.

– Azt hiszem, találtam valamit – mondta halkan, kezében egy régi könyvet tartva. – Az anyám… soha nem akart rólunk beszélni, de ebben benne van minden.

Megtorpantam. A pecsét élesen felvillant, mintha tudná, hogy valami fontos következik.

– Rólunk? – kérdeztem.

Rhys bólintott, hangja remegett.

– Axarlale… ő az én húgom volt.

A világ hirtelen elnémult. A vér megfagyott bennem, és éreztem, hogy William megszorítja a vállamat, mintha meg akarna tartani, mielőtt összerogynék.

Rhys letette a könyvet a földre, és kinyitotta. Egy régi rajz volt benne: egy kislány mosolya, egy fiú keze, ahogy védi, és egy régi, fényes pecsét, amely ugyanaz volt, ami most a karomon lüktetett.

– Nem akartam gyűlölni őt… de azt hittem, ő okozott mindent – suttogta Rhys. – Most már tudom, hogy csak egy gyerek volt, aki ugyanúgy félt, mint én.

Könnyek potyogtak a szeméből, és leguggoltam elé, homlokomat az övéhez érintve.

– Akkor most már nem kell félned egyedül. Axarlale emléke velünk marad, de nem a bosszúért… hanem azért, hogy lezárjuk ezt a világot, és újrakezdjük.

William lehajolt mellénk, és kezünkre tette a kezét.

– Együtt. Mostantól mindhárman.

A pecsétek egyszerre lüktettek, és a világ szövete megremegett, mintha a kapuk a távolban reagáltak volna ránk.

A csillagok odakint még ragyogtak, de én már nem féltem tőlük.

Mert most már tudtam, ki vagyok.

Idézet – Akame:

„A vér, amit örököltem, nem lánc. És nem átok. Hanem kulcs, amivel lezárom a múlt démonait, hogy egy új világot nyithassak azokkal, akiket választottam családomnak.”

56. fejezet

Az álom, amit nem felejthetünk

Az Akadémia könyvtárának egyik hátsó szobájában ültem, ahol a régi, vastag kötetek illata összekeveredett a gyertyafénnyel és a hajnali harmat szagával, ami a félig nyitott ablakon szivárgott be. Az asztalon régi térképek, rúnás tekercsek és Axarlale fekete bőrkötéses naplója hevert szanaszét.

A pecsét a karomon ma csendben pihent, de valahol mélyen mégis éreztem a vér lüktetését, mintha a kapuk hívnának.

William a könyvek között állt, a haját hátrasimította, és a szeme alatt mély árnyék ült, de amikor rám nézett, meleg volt a tekintete.

– Aludtál egyáltalán? – kérdeztem halkan.

William elmosolyodott, és leült velem szemben. – Csak ha te is.

Elfordítottam a tekintetem, de éreztem, hogy halvány pír fut végig az arcomon. Az utóbbi napokban egyre többször ragadt köztünk a csend, de már nem volt fojtogató – inkább olyan, mintha a világ egy rövid időre békén hagyna minket.

Rhys az ablak mellett ült, a térdeit átölelve, és a csillagokat bámulta, amelyek még nem halványultak el teljesen a pirkadatban. Zilált tincsek hulltak az arcába, és még mindig látszott rajta a könnyek nyoma, de ma először nyugodtan lélegzett.

– Álmodtam – szólalt meg halkan Rhys, és a hangja remegett. – Olyan… régi álom volt. Axarlale virágot szedett, és én figyeltem őt. Olyan boldog volt, Akame… És én… – a hangja elhalt.

William ránézett, és lassan felemelte a kezét, mintha felajánlaná a segítségét, de Rhys csak megrázta a fejét, és folytatta:

– Aztán anya odajött, és azt mondta, Axarlale túl gyenge ehhez a világhoz. Hogy a gyenge csak teher. És én… én akkor elhittem neki.

A csend vastag és nehéz lett, mintha a falak is visszatartanák a lélegzetüket.

Felálltam, és lassan Rhys elé léptem, leguggoltam, és a szemébe néztem.

– Nem a gyengesége volt teher, hanem az anyátok kegyetlensége – mondtam. – És nem a te hibád volt, hogy elhitted, amit mondott.

Rhys ajka megremegett, és lassan lehunyta a szemét, miközben a könnyek újra végigfolytak az arcán.

– Ha újra láthatnám Axarlalét… csak egyszer… azt mondanám neki, hogy sajnálom.

A pecsét a karomon halkan felizzott, és egy pillanatra mintha megremegett volna a levegő körülöttünk. William és én összenéztünk.

– Lehet, hogy lesz rá lehetőséged – mondta William csendesen. – A kapukon túl, mielőtt lezárnánk őket, talán még találkozhatsz vele.

Rhys felnézett, szemei tele voltak reménnyel és rettegéssel egyszerre.

– Te tényleg hiszel ebben?

William egyenesen a szemébe nézett.

– Ha nem hinnék, már rég feladtam volna.

Én lassan felemeltem a kezem, és Rhys remegő ujjai közé csúsztattam a sajátomat.

– Nem vagy egyedül ebben.

Rhys szorosan markolta a kezemet, és homlokát a vállamhoz nyomta, hangtalanul zokogva.

A hajnal lassan nappallá vált, és a könyvtár ablakain aranyló fény szűrődött be, a könyvek pora aranyporként táncolt a levegőben.

Később, amikor Rhys már aludt a kanapén, William mellém ült a földre, hátát a falnak támasztva.

– Tudod, miért maradtam itt ennyi ideig? – kérdezte halkan.

– Mert túl makacs vagy, hogy elmenj? – próbáltam mosolyogni.

William elnevette magát, de a nevetés gyorsan halk sóhajjá halvult.

– Mert amikor először láttalak harcolni, láttam a szemedben azt a régi félelmet, amit én is ismertem. És tudtam, hogy nekem kell ott lennem, ha eljön a pillanat, amikor már nem akarsz egyedül küzdeni.

A levegő megfeszült körülöttünk, és egy pillanatra nem mertem ránézni.

– És… már nem akarsz egyedül küzdeni, Akame? – kérdezte, hangja halk és törékeny volt.

Felé fordultam, és a szemébe néztem.

– Nem tudom, hogyan kell máshogy.

William lassan felemelte a kezét, és tenyerét az arcomra simította. Az érintése gyengéd volt, és a pecsét a karomon melegen lüktetett, mintha válaszolna a jelenlétére.

– Akkor majd megtanuljuk együtt – mondta.

Aznap éjjel nem aludtunk. Ültünk a könyvek között, Rhys csendes lélegzését hallgatva, miközben William karja a vállamat érte, és én nem húzódtam el.

A Pokol kapui ott vártak valahol ránk, készen arra, hogy elnyeljenek minket, de egy éjszakára még a békét választottuk.

Egy éjszakára még csak gyerekek voltunk, akik rettegtek a holnaptól, de egymás mellett ültek, mert nem akartak többé egyedül félni.

És én először hittem el igazán, hogy nem vagyok egyedül.

Idézet (Akame gondolata):

„A kapuk nemcsak a Pokol kapui. Hanem azok az ajtók is, amelyeket a szívünkben tartunk zárva, mert félünk attól, ami a túloldalon vár. De ha egyszer valaki kinyújtja feléd a kezét, talán érdemes kinyitni őket.”

57. fejezet

Az örökség súlya

Az Akadémia könyvtárának sötét, poros illata körülölelt, miközben a lámpa meleg fénye foltokat vetett a régi asztalok repedéseire. Odakint lassú, szomorú eső kopogott, mintha a világ is megtanulta volna, hogyan kell gyászolni a csendet, mielőtt kitör a vihar.

Előttem Rhys naplója hevert, szétnyílt oldalain elmosódott tintafoltokkal, mintha az írója is sírt volna, miközben ezeket a szavakat vetette papírra. Reszketve vettem egy mély levegőt, és újra elolvastam az utolsó sort: „Axarlale… ha egyszer megtudja, ki vagyok, gyűlölni fog.”

William a polcnak dőlve állt, karjait keresztbe fonta, feje enyhén lehajtva, miközben engem figyelt. Arcán halvány árnyékok táncoltak, de tekintete még mindig tiszta és mély volt, benne az az otthon, amit gyerekként kerestem, amikor egy sötét folyosón kuporogtam a démonjaimmal.

– Mit találtál? – kérdezte halkan.

Lenéztem a kezeimre. A pecsétjeink fénye lassan pulzált a csuklómon, mintha a szívverésemhez igazodott volna. A fekete rúnák megremegtek, ahogy végigsimítottam rajtuk.

– Azt írta… hogy vigyázott rá. Hogy volt egy lány, aki mindene volt, mielőtt minden darabokra hullott körülötte. – Nyeltem egyet, és a hangom elcsuklott. – Azt hiszem, Axarlale volt az.

William lassan eltolta magát a polctól, odalépett, és leült mellém. Keze az enyémre simult, pecsétje fénye összefonódott az enyémmel.

– Testvérek lehetnek – mondta. – Ezért nem bírta elengedni őt. Ezért gyűlöli és szereti egyszerre. Ezért fél.

Lehunytam a szemem, hagytam, hogy az emlékeim elárasszanak: Axarlale tekintete, amikor először láttam, a fájdalom a szemében, a démoni szárnyak árnyéka mögötte. A lány, aki nem akart bukott angyal lenni, csak valaki, akit egyszer testvérnek hívtak.

– Csak vissza akart menni hozzá – suttogtam. – Csak… haza akart menni.

A könyvtár ajtaja halkan nyikordult, és Rhys állt ott. Vizes hajtincsei az arcára tapadtak, ruhái sárosak voltak, tekintete vörös, mintha órák óta sírt volna. De a szeme még mindig lángolt, még mindig abban a fiúban hitt, aki túlélte a Poklot, és most már nem tudta, mit kezdjen a túléléssel.

– Mindent hallottam – mondta rekedten. Hangjában nem volt düh, csak fáradtság és mély, halk félelem. – Emlékezett rám?

Felálltam, lassan elé léptem, és a szemébe néztem. A pecsétem felizzott, válaszként a szívem vad dobogására. Láttam, ahogy a karján saját rúnái is felélednek, mintha a két örökség össze akarna érni.

– Minden nap emlékezett rád – feleltem. – Amikor harcolt, amikor a Pokol kapujában állt, amikor elveszítette önmagát… mindig te voltál neki a testvére.

Rhys arca megrándult, és egy könnycsepp gördült végig az arcán, amit nem törölt le. Csak állt ott, ökölbe szorított kézzel, mintha az egész világot meg akarta volna ütni, de nem maradt hozzá ereje.

– Miért nem mondta el nekem? – suttogta. – Miért kellett eltűnnie?

– Mert félt – mondtam. – Félt, hogy nem fogod szeretni, ha meglátod, mivé lett. Félt, hogy elveszíti azt az egyetlen dolgot, amit még meg akart tartani.

Rhys halkan felnevetett, de a nevetése fájt, mintha üvegdarabokon lépkedett volna. Egyik keze lassan felemelkedett, és a mellkasára szorította, ahol a pecsétje lüktetett.

– Én sem tudom, hogyan szeressem azt, ami lett belőle – mondta, hangja olyan halk volt, hogy alig hallottam. – De nem akarom, hogy meghaljon.

Egy pillanatra csak álltunk ott, a pecsétek halvány fényében, a könyvtárban, ahol a polcokon poros könyvek figyeltek minket, tanúi lettek annak, hogyan tanul meg három összetört gyerek újra hinni.

William lassan odalépett, Rhys vállára tette a kezét, és halványan elmosolyodott.

– Akkor harcoljunk érte. Harcoljunk Axarlale-ért, és harcoljunk magunkért is. Mert ha most feladjuk, akkor a démonok tényleg elnyerik, amit akarnak.

Rhys felnézett, szemeiben kétség és remény küzdött egymással, aztán bólintott.

– Együtt.

Elmosolyodtam, és a pecsét fénye hirtelen fellobbant, arany és fekete csíkokban, ahogy összekapcsolódott velük. A könyvtár ablakán túl a vihar lassan elcsendesedett, és halvány hajnalpír kezdett feltűnni az esőcseppek mögött.

Este, az Akadémia kertjében gyűltünk össze. A fű nedves volt, az éjszaka hűvös szellője belekapott Rhys hajába, aki most egy régi, sötét köpenyben állt, mintha ezzel akarta volna elrejteni a rettegését. William mellettem állt, vállát az enyémhez érintve, és a tenyerünk összeért, pecsétjeink egyszerre pulzáltak.

– Mi lesz, ha elbukunk? – kérdezte Rhys halkan, a csillagokra emelve tekintetét, mintha ott keresne választ.

– Akkor is együtt bukunk el – feleltem, próbáltam erős maradni, de a hangom remegett.

William rám nézett, majd Rhysre, és halványan elmosolyodott.

– De nem fogunk elbukni.

A csillagok ragyogtak felettünk, de most először nem tűntek hidegnek. A pecsét a karomon melegen lüktetett, mintha Axarlale is velünk lenne, valahol a csillagok között, hallgatva minket.

– Minden, amit tettünk, ide vezetett – mondtam. – Azért küzdöttünk, hogy elérjünk idáig. És ha most félünk is… az rendben van.

Rhys lassan felénk fordult, könnyek csillogtak a szemében, de most először nem akarta elrejteni őket.

– Félek. Még mindig félek.

– Én is – feleltem halkan.

William közelebb lépett hozzánk, megfogta Rhys karját, majd az én kezemet is, összeérintve a hármas pecsétet. A rúnák egyszerre villantak fel, fényük áttört a sötétségen.

– De már együtt félünk – mondta.

A világ körülöttünk halk maradt. A csillagok alatt álltunk, három összetört gyerek, három sors, három örökség, és egy ígéret, amit már nem engedtünk el.

Ahogy a pecsét fénye lassan elhalványult, már tudtam: ez csak a vihar előtti csend.

A Pokol kapui ott vártak, és a démoni hadak készültek.

De már nem voltam egyedül.

Idézet – Rhys:

„Azt hittem, az erő azt jelenti, hogy nem félek semmitől. De rájöttem, hogy az erő azt jelenti, hogy akkor is előre lépek, ha rettegek, mert valaki ott áll mellettem, aki elkap, ha elesek.”

A könyvtár csendjében ültem, a régi, poros asztal fölé hajolva. Az ujjaim végigsimítottak a napló bőrborításán, Axarlale utolsó mondatai már szinte belém égtek. Kint dörgött az ég, mintha a világ is figyelne, és várná, mit kezdek most ezzel a tudással.

William a hátam mögött állt. Éreztem a jelenlétét, annyira közel volt, hogy ha hátrahajolok, a vállának dőlhettem volna. De nem tettem. Még nem.

– Akame… – szólalt meg végül, hangja rekedt volt. – Mi van, ha tényleg nincs visszaút? Ha a démonvérünk annyira összeköt minket a Pokollal, hogy soha nem szabadulunk?

Lehunytam a szemem. Éreztem a karomon lüktető pecsétet, mintha a szívverése és a sajátom összeforrt volna. Felidéztem, mit mondott Axarlale: „A vér kulcs, nem lánc.” De valahol mélyen mégis láncnak éreztem. Egy bilincsnek, amit apám hagyott rám — vagy aki apám helyett egy bukott angyal volt.

– Akkor majd együtt leszünk ott is – feleltem halkan, végre hátradőltem, fejem William mellkasának ütődött. Hallottam, ahogy megkönnyebbülten kifújja a levegőt. – Mert egyedül már nem akarok lenni.

A karja lassan körém fonódott, ahogy lehajolt hozzám. Éreztem, ahogy szája súrolja a hajam.

– Én sem – suttogta.

58. fejezet

Árnyak és Eskük

A könyvtár csendje súlyosabb volt, mint a kint dörgő ég. A polcok közötti levegő hideg volt, a lámpák pislákoltak, mintha a múlt emlékei akarnának testet ölteni a homályból. Kezem remegett, miközben Axarlale naplóját tartottam. A bőrkötésen apró karcolások és vérfoltok maradtak, mintha újra és újra emlékeztetni akarnának, honnan jövök, hogy mi vagyok.

„Démon vagy.” „A véred átkozott.” „A vér kulcs.”

A hangok visszhangzottak bennem: Axarlale és Rhys sikolyai, William első kiáltása, amikor a pecsét ránk égett, és az a pillanat, amikor először néztem a szemébe, és rájöttem: ha démon vagyok is, nem vagyok egyedül.

– Akame… – William hangja lassan töltötte ki a teret, mintha csak azért szólna, hogy megakadályozza, hogy szétessek. – Mit olvastál ki belőle, amit még nem mondtál el?

A karomon a pecsét lüktetett, mintha figyelmeztetne: ne mondd el. De már nem akartam titkokat. Meguntam a sötétben élést, azt, hogy minden gondolatomat el kell rejtenem. Felnéztem Williamre, a szeme vörös csillogásában ott volt a fáradtság, a rettegés és a vágy, hogy higgyek benne. Abban, hogy lehetséges számunkra egy holnap.

– Azt… – nyeltem egyet, és a hajam az arcomba hullott, miközben leengedtem a naplót. – Azt írta, hogy a kapuk nem csak a Pokol kapui, hanem a mi szívünk kapui is. Hogy ha becsukjuk őket, lehet, hogy magunkat zárjuk ki.

William közelebb lépett, leguggolt elém, ujjaival óvatosan eltűrte a hajamat az arcomból, majd hüvelykujjával végighúzta a homlokomon, ahol a rúnák néha halványan felizzottak, ha féltem.

– És te félsz, hogy ha becsukjuk a kapukat, elveszítesz mindent – suttogta. – Vagy hogy magadat veszted el.

– Igen… – hangom megtört, és a torkomban éreztem a könnyek égető súlyát. – Nem tudom, ki lennék démonvér nélkül. Ha bezárjuk őket, akkor mi marad belőlem?

Ő nem válaszolt rögtön. Csak nézett, hosszasan, mintha ki akarna olvasni belőlem mindent, amit magam elől is rejtegetek. Végül felállt, és a kezemet húzta maga után a folyosóra. A lámpák fénye remegő árnyékot vetett ránk, mintha a múltunk próbálna belénk kapaszkodni, de William erősen fogta a kezem.

– Gyere velem – mondta.

Kimentünk a könyvtár hátsó ajtaján át a kertbe, ahol a fák ágain még ott csüngött a köd, a levegő friss és nyirkos volt. A kavicsos ösvényen sétáltunk, pecséteink lüktetése egy ütemre vert a karunkon. Megálltunk egy régi szökőkútnál, ahol valaha Axarlale ült, amikor még kislányként rajzolta a pecsétjeinket a naplójába.

William felemelte a karját, és fekete-arany pecsétje világítani kezdett, lassan kúszott fel a felkarjára, vállára, végül a nyakára is. Úgy nézett ki, mint egy démon és egy harcos keveréke, és ahogy néztem, először éreztem, hogy gyönyörű.

– Mit látsz, ha rám nézel? – kérdezte halkan.

A légzésem elakadt, de válaszolnom kellett.

– Erőt. Félelmet. Haragot. Szeretetet. Azt, hogy ugyanúgy rettegsz, mint én, de mégis mersz élni.

William tekintete ellágyult, lassan közelebb lépett, homlokunk összeért. Éreztem, ahogy lehelete csiklandozza a bőröm.

– Én akkor is látlak, ha te nem látod magad, Akame. Ha a Pokol minden kapuja ránk zárul, akkor is fogom a kezed.

Megremegett a szám, és hagytam, hogy könnyeim végigfolyjanak az arcomon. Annyi ideje cipeltem már egyedül ezt a súlyt, hogy elfelejtettem, milyen, ha valaki segít hordozni.

– Mi lesz, ha nem tudjuk bezárni a kapukat? – kérdeztem reszketve.

– Akkor együtt állunk szemben velük. És ha elbukunk, együtt bukunk el.

Ekkor villanás futott végig a szökőkút mellett, és Rhys állt ott, szemében vörös fény villogott, haja kibontva omlott vállára, démoni aurája kavarta a levegőt. Egy pillanatra félelem szorította össze a mellkasomat, de William nem engedte el a kezem.

– Ti tényleg azt hiszitek, hogy választhattok, hogy megmenthettek engem… – sziszegte Rhys. – Én… én már nem tudok megmenekülni.

Lassan hátrált, pecsétje villogott, körülötte a Pokol fekete lángjai felcsaptak, démoni karok nyúltak elő a földből. Éreztem a húzást a pecsétemen, mintha valami meg akarna törni.

William előrelépett, pecsétje lángolt, és éreztem, ahogy a démonvér a csontjaimban felizzik.

– Rhys! – kiáltottam utána, de ő már csak ránk nézett, könnyei a fekete lángok között is csillogtak.

– Ne… ne gyertek utánam! – kiáltotta, majd eltűnt a lángokban.

Csend maradt utána. A lángok lassan elhalványultak, csak a kavicsok sisteregtek, ahol a Pokol tüze megérintette őket.

William halkan a karjára szorította a kezem.

– Meg fogjuk találni őt, Akame.

Bólintottam, de belül egy darabom mégis félt. Féltem, hogy Rhys valóban túl messzire ment. Hogy a kapuk, amelyeket Axarlale írt, már régóta nyitva állnak Rhys szívében, és talán nem tudjuk bezárni őket.

William közelebb húzott magához, karjaiba zárt. Fejem a mellkasán pihent, hallottam szívverését, éreztem pecsét lüktetését, és először egy pillanatra meg mertem nyugodni.

– Ígérem, nem hagylak egyedül ebben – suttogta hajamba. – És egyszer… egyszer talán békénk is lesz.

A szökőkút csendes csobogása, a kavicsok illata, a csillagok lassú mozgása felettünk… mind egyszerre vált valóságossá. És ott, abban a pillanatban rájöttem: még ha démonvér is vagyok, ha bukott angyal lánya, ha minden átok és múlt rám nehezedik, William mellett talán mégis lehetek valaki.

És ha a Pokol kapui egyszer bezárulnak, talán én is újra kinyithatom a saját szívem kapuit.

59. fejezet

A Vér Hangja

A hold hideg fénye úgy csorgott végig a folyosó kövein, mint az ezüstből szőtt selyem. A sötét ablakok mögött démoni árnyak mocorogtak, miközben a Pokol kapui a messzi erdők mélyén zihálva kinyíltak, majd összezáródtak.

A szobában ültem, felhúzott térdekkel, hátamat a falnak vetve. A karomon lüktetett a pecsét, mintha egy másik szív dobogna bennem. Axarlale nevetése csengett a fülemben, miközben a saját légzésemet próbáltam hallani a belső zajok között.

„A vér nem lánc… hanem kulcs.”

Ez a mondat újra és újra visszatért, mintha Axarlale ott ülne velem szemben, fekete-smaragd szemeiben egyszerre volt gyermek és démon, átok és ártatlanság.

Hirtelen az ajtó kinyílt, és William lépett be. Nedves haja, véres és szakadt ruhája árulkodott a csatáról. Vörös szemei a sötétben világítottak, mintha maga is démon lenne, aki visszatért a harcból.

– Akame – szólt, hangja reszketett a fáradtságtól, mégis puha volt. – Túl sokáig voltál egyedül.

Felkapta a fejem, és láttam, hogy maga mögött becsukja az ajtót. A karján a pecsét arany fénnyel villant fel, ahogy letérdelt elém. Tekintetünk találkozott, és egy pillanatra minden elcsendesedett.

– Mi történt odakint? – kérdeztem halkan.

William lassan megrázta a fejét, és a hajából hulló vízcseppek csendesen csordogáltak a padlóra.

– Rhys… Kint van a kapuknál. Megint megpróbálja magához hívni a démonokat. De nem ezért jöttem most ide.

Ujjaival óvatosan letörölte az arcomról a könnycseppeket, amiket észre sem vettem.

– Azért jöttem, mert látni akartalak. Mert emlékeztetned kell, miért küzdök – suttogta.

A következő pillanatban a mellkasához húzott, az orromba kúszott a vére fémes illata, a szél hidege, a haja samponjának gyenge levendulaillata keveredett vele.

„Miért vagy még itt, William?” – akartam kérdezni, de nem mertem.

Ő halkan beszélt, mintha csak magának mondaná:

– Tudod, miért vannak vörös szemeim, Akame? Mert ugyanúgy démoni vér van bennem is, csak megtanultam vele élni. Azt hittem, ez azt jelenti, hogy megtagadom, aki vagyok. De amikor rád nézek, rájövök… a démoni vér nem az ellenségünk. Csak az, amit teszünk vele.

Keze a karomra simult, ahol a pecsét fekete és vörös fénnyel villogott.

– És most együtt kell megtanulnunk használni, mielőtt túl késő lesz – mondta.

A szívem hevesen vert. Emlékeztem, hogyan talált rám először az Akadémia romos kertjében, amikor kihúzott a sárból, remegve a láztól, a démoni pecsétek lángjai alatt.

„William… ne hagyj el…”

Nem mondtam ki hangosan, de a vörös szeme mintha mindent értett volna.

Rhys érkezése

Az ajtó hangosan kivágódott, a szél feltépte, és Rhys állt ott, haja ziláltan omlott a vállára, szemében harag és félelem kavargott. A pecsét a karján lángolt, mint egy dühből született nap.

– Elég a szentimentális játszadozásból! – kiáltotta. – Akame, William, nem értitek?! A kapuk hívnak! Halljátok ti is, igaz?!

Könnyei csillogtak, ökölbe szorította a kezét. Sötét árnyak gomolyogtak a háta mögött, mintha démoni karok akarnák visszahúzni.

– Rhys… – kezdtem halkan, de megálltam.

Becsapta maga mögött az ajtót. A szoba vibrált a démoni energiától.

– Csak meg akartam érteni, miért kellett anyának meghalnia, miért kellett Axarlale-nek szenvednie, miért kellett nekem… egyedül maradnom.

Láttam, ahogy remeg, a démoni vér árnya lüktetett a bőrén, mint nálam.

– Mi nem vagyunk ellenségek, Rhys – szólt William nyugodtan, de határozottan.

Rhys felnézett rá, vörös szemeik találkoztak, és a világ egy pillanatra megállt körülöttünk.

– Te mit tudsz arról, milyen egyedül lenni?! – hangja megremegett. – Te legalább választottad, hogy démon leszel. Mi nem választottuk. Axarlale nem választotta!

A nevét kimondani olyan volt, mintha kést vágtak volna a levegőbe.

„Axarlale…”

A lány nevetése és sírása egyszerre visszhangzott bennem, ahogy újra láttam az utolsó pillanatát.

idézet – Akame

„A démoni vér… a vér, amitől féltem… a vér, ami Axarlalét is felemésztette… Még mindig nem tudom, ki vagyok nélküle. Nélkületek. Nélküled, William.”

„De ha a vér lánc is volt, talán lehet kulcs is.”

– Rhys – szólaltam meg, közelebb léptem hozzá, pecsétem felizzott. – Axarlale azt akarta, hogy éljünk. Nem, hogy meghaljunk a démoni vér miatt.

A fiú könnyekkel az arcán nézett rám, szája remegett.

– Akkor mondd meg, Akame… – suttogta. – Mit tegyek ezzel a vérrel, ha minden nap megöl belülről?

A szoba hirtelen elsötétedett, távolról dübörögtek a Pokol kapui, és mindhármunk pecsétje egyszerre kezdett lüktetni.

Akció és belső katarzis

A padló megremegett, fekete repedések futottak végig rajta, démoni kezek kapaszkodtak ki, mintha magukkal akarnának rántani minket.

Rhys felüvöltött, a démoni lángok végigkúsztak a karján, szeme vörösen izzott.

– Nem… bírom… – kiáltotta, miközben kezei a fejéhez kaptak.

Lépésről lépésre közelebb mentem hozzá, miközben William a hátamat védte, kardját a fekete kezek felé tartva, amelyek próbáltak minket körbevenni.

– Rhys, nézz rám! – kiáltottam.

Tekintetünk találkozott, a démoni erő vihara kavargott körülöttünk, hajam a levegőben úszott, miközben a fekete és arany pecsétfény táncolt hajszálaim között.

– A vér nem te vagy, Rhys! – üvöltöttem. – Te nem az vagy, amit a démoni véred diktál!

Rhys zihálva nézett rám, démoni kezek már a lábát markolták, húzták lefelé, de ekkor elengedtem minden félelmem, és előre nyúltam, megfogva a kezét.

A démoni pecsét felizzott, és egyszerre éreztem Axarlale könnyeit, William melegét, Rhys félelmét – és a saját erőmet.

A fekete kezek lassan elporladtak, és a sötétség szertefoszlott, mintha a hajnal első fénye mosná el.

Csönd előtti pillanat

Rhys a karjaimba zuhant, halkan zokogva. William lassan mellénk lépett, kardját visszacsúsztatta a tokjába, és letérdelt mellénk.

– Most már együtt vagyunk – mondta halkan, vörös szeme lágyan csillogott a félhomályban.

Rhys remegve kapaszkodott belém, mintha félt volna elengedni.

– Nem akarok többé egyedül lenni… – suttogta.

Megfogtam a kezét, homlokomat az övének támasztottam.

– Nem is leszel – mondtam, és a démoni vér a pecsét alatt lassan megnyugodott, mint egy fáradt gyermek, aki először érzi a biztonságot.

Az éjszaka lassan csendesedett, csak a távoli kapuk dübörgése hallatszott, de most már nem tűnt olyan félelmetesnek.

A hold újra kibukkant a felhők mögül, és halvány, ezüstös fényt vetett ránk.

William a vállamra tette a kezét, Rhys a másik oldalon ült, kifulladva, könnyes arccal, de mosollyal.

Pecséteink mindhármunk karján egyszerre lüktettek, mintha egyetlen szív dobogna bennünk.

Tudtuk, hogy a Pokol kapui még várnak ránk.

Tudtuk, hogy démonok milliói készülnek.

De már nem voltunk egyedül.

60. fejezet

Vértől Ázott Örökség

A Pokol kapuján túl a vörös égbolt némán lüktetett, mintha a szívem dobbanásai keltették volna a rezgést. A kavicsok alatt meleg szél kúszott végig, füst és vér illatát hozva. Ahogy ránéztem a kezemre, a fekete rúnák lassan mozdultak a bőröm alatt, mintha éltek volna.

Meg akartam vakarni, le akartam tépni magamról – ahogy régen annyiszor próbáltam, amikor még hittem, hogy a démoni örökség csak egy átok, amit ki lehet vágni belőlem. De most már tudtam, hogy ez vagyok én.

A Pokol félvére vagyok.

És mégis, amikor becsuktam a szemem, nem a tűzre vagy a vérre gondoltam először, hanem Axarlale hangjára, aki egy hajnalon, még mielőtt meghalt, halkan suttogott:

„A vér, amit cipelsz, nem lánc… hanem kulcs.”

Félig ember vagyok, félig démon, de akkor, ott, amikor ránéztem Williamre, rájöttem: nem menekülhetek a kulcs elől, ami a kezemben van.

William egy sziklán ült velem szemben, vörös szemei lángoltak a homályban, és mégis volt bennük valami nyugodt, mintha az öröklött pokol sem érné el őt. Ahogy rám nézett, pecsétje a karján halványan izzott, összhangban az enyémmel, mintha a két testvér pecsétje együtt dobogna.

– Ma is láttad őt, ugye? – kérdezte halkan.

Bólintottam, hangom alig jött ki a torkomon.

– Igen. De már nem beszél hozzám… csak ott ül, néz rám azokkal a szemeivel… mintha várna valamire, amit nem tudok megadni neki.

A torkomban égett valami, fojtó fájdalom, ahogy kimondtam:

– Meghalt, William. Miatta vagyok még itt, és nem tudom… nem tudom, hogyan élhetek így tovább.

William lassan felállt, odalépett hozzám, tenyerét a fejemre tette. Keze forró volt, ahogy a hajamba túrt, és szemébe nézve láttam a vörös láng mögött azt a fájdalmat, amit soha nem mondott ki.

– Te vagy a Pokol kulcsa, Akame. De nem vagy egyedül benne.

Könnyeim végigcsorogtak az arcomon, megráztam a fejem.

– Nem akartam ezt, William… én csak egy életet akartam. Egy normális életet, ahol nem kell vérben fürdenem, nem kell démonok sikolyát hallgatnom minden éjszaka.

William elmosolyodott, de a mosoly mögött ott volt saját sebeinek árnya.

– Nekem sincs más választásom. Apánk ezt hagyta ránk, és én… nem bánom, hogy veled kell viselnem ezt a terhet.

Az apánkra gondoltam. Az egyetlen démonra, akinek a szeme pontosan olyan vörös volt, mint Williamé. Az uralkodóra, aki ránk hagyta a Pokol jogát, mintha trófea lenne, mintha azt akarta volna, hogy mi ketten együtt uralkodjunk a lángok és kiáltások felett.

De én soha nem akartam királynő lenni.

Ekkor hallottam meg Rhys hangját a hátam mögül.

– Hányszor kell még ugyanazt elsírnotok, mielőtt elfogadjátok, hogy ez a sorsotok?

Megfordultam, könnyektől elhomályosult szemmel néztem rá. Sötét köpenye lobogott a szélben, dzsinn rúnái világítottak a nyakán és a karján. Szemei ragyogtak, tele dühvel, de mögötte ott lüktetett a félelem is.

– Rhys… – kezdtem halkan.

– Ne sajnálj! – kiáltotta, ökölbe szorította kezét. – Te legalább tudod, ki vagy! Én… az emberek szerint egy haszontalan dzsinn vagyok, aki még kívánságot se tud teljesíteni. Egy senki, Akame! Egy dzsinn, aki soha nem élhet saját életet, mert mindig mások problémái kötik le a láncaimat!

Hangja megremegett, könnyek gyűltek szemébe, de gyorsan letörölte őket.

– Én nem akartam, hogy meghaljon – suttogta végül. – Axarlale… talán ő volt az egyetlen, aki valaha úgy nézett rám, mintha több lennék annál, amit a világ gondol rólam.

Mellkasom összerándult. Oda akartam menni hozzá, megérinteni a vállát, de William elé lépett, vörös szemével Rhyst nézte.

– Ha azt akarod, hogy ne a láncaid határozzanak meg, segíts nekünk. Ne menekülj tovább.

Rhys halkan felnevetett, de nevetése keserű volt.

– Mintha olyan könnyű lenne… ti örökséget kaptatok, én csak láncokat.

– Akkor törjük szét együtt – mondtam halkan.

Rhys rám nézett, és egy pillanatra láttam a szemében, hogy elhiszi, amit mondok. Aztán lehajtotta fejét, lassan bólintott.

Aznap este, amikor a Pokol határán álltunk, a sötét lángok és a kénes szél között, lehunytam a szemem, és Axarlale hangját hallottam újra:

„A kulcs csak akkor nyílik, ha el mered engedni a félelmet.”

Kezem William kezébe csúszott, pecsétjeink összerándultak, és éreztem, ahogy a démoni vér és a testvéri kötelék egyszerre lüktet bennem. William vörös szemei egy pillanatra megpuhultak, bólintott, mintha némán azt mondaná:

„Nem számít, mennyire nehéz, Akame. Végigmegyek veled ezen az úton.”

Rhys lassan mellénk lépett, sötétkék rúnái felizzottak, miközben kezét a miénk fölé helyezte.

– Ha már együtt rohadunk el a Pokolban, legalább ne legyen unalmas – mondta, hangja gyengéd volt.

A három pecsét összerándult, és a világ mintha megállt volna egy pillanatra.

Nem voltam már csak egy félig démon, félig ember lány, aki retteg a saját vérében lüktető erőtől. Nem voltam már az a gyermek, aki gyűlölte, hogy apja uralkodóvá akarta tenni.

Most már tudtam, hogy ez a vér nem csak átok.

Hanem lehetőség.

És ha Pokol kell, hogy legyen a világ, legalább William és Rhys mellett fogom végignézni, hogyan formáljuk újjá.

Este, a démoni éjszakában, a csillagok helyett a lángoló szikrák világították meg a Pokol égboltját, de először nem féltem.

William ott volt mögöttem, tenyerét a vállamon tartotta, és éreztem, hogy vörös lángja egy pillanatra úgy ölelt körbe, mint egy testvér ölelése.

Rhys a tűz mellett ült, sötétkék rúnáit nézte, mintha azon gondolkodna, mennyi ideje van még szabadon.

Én pedig csak néztem őket, és először éreztem azt, hogy nem vagyok egyedül.

Mert ha Axarlale emléke tanított valamire, az az volt:

„A vér, amitől féltél, a kulcs, nem a bilincs.”

És én végre készen álltam kinyitni vele a kaput.

61. fejezet

Az Első Repedés a Pokolban

A Pokol kapuján túl nem volt más, csak csend. Az a fajta csend, amelyet még a démoni szél is fél megzavarni, mintha maga a világ sem merne levegőt venni.

A lángoló szikrák lassan hullottak az ég fekete húsából, és minden szikrában egy sikoly visszhangzott. Minden egyes fénypontban arcokat láttam – Axarlale nevetését, anyám sírását, apám hideg, vörös szemeit, Rhys félelmét, William fáradt mosolyát.

És önmagamat.

A Pokol félvére vagyok.

William csendben állt mellettem, kardját a vállára támasztotta, vörös szemei visszatükrözték a távoli lángokat. A pecsétje lassan pulzált, mintha a szíve akarna hozzá igazodni a Pokol ritmusához.

Rhys mögöttünk ült, a sötétkék rúnáit bámulta, ujjait végighúzva a karján húzódó pecsétláncokon, mintha számolná, hány napja van még szabadon. A lángok fénye meg-megvillant a szemében, és néha láttam, hogy ajka hangtalanul mozog, mintha valakinek beszélne, akit csak ő lát.

A föld hirtelen remegni kezdett.

A Pokol kapui felől lassú, ütemes dobbanások hallatszottak, mintha valami hatalmas lélegzetet venne a mélyben. A földön vörös repedések futottak végig, lávaként izzva, és a repedésekből sötét füst szivárgott fel, sűrűn, olajként kúszva a lábaink köré.

Rhys felnézett, szemeiben egyszerre volt rettegés és vágy.

– Halljátok… ugye ti is halljátok? – suttogta.

William előrelépett, kardját előre tartotta, pengéjén lassan végigcsorgott a saját vére, amit a markolat szorítása okozott.

– Akame, maradj mögöttem – mondta halkan, de hangjában ott volt a törékenység, mintha ő maga is rettegne attól, ami közeledik.

De én csak mellé léptem, pecsétem vörös és fekete fénnyel izzott, és éreztem, ahogy démoni vérem válaszol a Pokol hívására.

A kapu felhasadt.

Nem hangos robajjal, nem sikollyal, hanem egy halk, csontropogásszerű recsegéssel, mintha a világ gerince törne meg.

A résen át lassan fekete köd szivárgott elő, és a ködön belül árnyak mocorogtak. Az árnyak között sötét, hosszú karok nyúltak ki, mintha a Pokol kezei kapaszkodnának a világ peremébe.

És ott állt ő.

Egy nő alakja rajzolódott ki a ködből, haja fekete lángként kavargott a vállai körül, szemében ugyanaz a smaragd és fekete ragyogás égett, amit soha nem tudtam elfelejteni.

Axarlale.

Légzésem elakadt.

– Ez lehetetlen… – suttogtam.

William rám nézett, vörös szeme tágra nyílt, de nem szólt semmit. Rhys hátrébb húzódott, rúnái vadul villogtak, mintha menekülni akarna, de lábai a földhöz ragadtak.

A nő mosolygott, és ahogy kinyitotta szemét, ugyanazt a hangot hallottam, amit régen, azon az éjjelen, mielőtt meghalt.

– A vér… nem lánc… hanem kulcs… – mondta halkan.

Hangja egyszerre volt hideg és meleg, mintha démoni lángok és elveszett testvéri szeretet egyszerre szólt volna hozzám.

Előre akartam lépni, de William megfogta kezem. Szorítása erős volt, de remegett.

– Ez nem ő, Akame… csak a Pokol játszik velünk… – mondta, hangja megtört a mondat végén.

De én már nem hallottam őt, mert Axarlale lassan kinyújtotta felém kezét. Szemében könnyek ragyogtak, de könnyei fekete lángokká váltak, amint végiggördültek arcán.

– Akame… vigyél haza… kérlek… – suttogta.

A világ vörösbe borult körülöttünk, a Pokol kapujának lüktetése egyre gyorsabb lett, mintha saját szívverésemmel akarna összeolvadni.

Rhys felkiáltott mögöttünk, rúnái felizzottak, hangja kétségbeesetten csengett:

– Akame! Ez csapda! Ő már nem Axarlale!

De én csak néztem őt. Axarlale-t. A lányt, aki miatt itt állok, aki miatt túléltem, aki miatt még mindig élek.

És tudtam, hogy akármi is áll előttem, akár démon, akár illúzió, akár a Pokol maga –

Nem fogom hátrahagyni még egyszer.

Pecsétem felizzott, démoni vér végigkúszott ereimen, és előre nyúltam, hogy megfogjam kezét.

A Pokol kapuja mögött valami felüvöltött, egy ősi, mély, mindent megrázó hang, mintha maga a Pokol királya mozdult volna meg.

De én csak Axarlale szemébe néztem, és halkan suttogtam:

– Ha lánc voltál, legyél most kulcs. És ha kulcs vagy… nyisd ki az utat haza.

Ahogy megfogtam kezét, fekete lángok csaptak fel körülöttünk, a Pokol kapujának vörös fénye felrobbant, és a világ egy pillanatra teljesen elsötétedett.

A Pokol kapui előtt álltunk, ahol a föld alatt forrt a láva, vörös égbolt recsegett, mintha a világ tüdejéből szaggatták volna ki a sikolyokat. A szél füstszagú volt, és a lángoló szikrák, mint parányi csillagok, lassan hullottak vállunkra.

William mellettem állt, vörös szeme a kapukat figyelte, arca nyugodt maradt. Rhys kicsit hátrébb, a kősziklának támaszkodva próbálta szabályozni légzését, miközben sötétkék rúnák lassan villogtak bőrén.

Karomon a pecsét lüktetett, fekete és vörös fénnyel, mintha a Pokol szívdobbanása bennem visszhangozna. Lehajtottam fejem, hallgattam a kapuk mögötti mély dübörgést, ami egyszerre volt rémisztő és valahogy ismerős.

Rhys halkan felnevetett, de nevetése mögött ott volt a félelem.

– Ha túléljük, meghívlak titeket egy italra – mondta, kezét a kapuk felé emelve, rúnái kék lángot vetettek kövekre.

A pillanat megnyúlt, mintha a világ visszatartotta volna lélegzetét, mielőtt lesújtana ránk.

– Készen álltok? – kérdeztem, próbálva elrejteni a hangomban remegő árnyalatot.

William lassan felém fordult, röpke mosoly futott át arcán, mielőtt a Pokol lángjai visszaverték volna.

– Veled bárhová, Akame.

Rhys becsukta szemét, majd felnézett az égő égre.

– Ha már így kell véget érnie… legalább ne legyen unalmas.

A kapuk hirtelen feltépődtek, fekete szél csapott ki rajtuk, tele démoni üvöltéssel és a halál szagával. Pecsétem felizzott, lábaim alatti talaj megremegett, és tudtam, nincs visszaút.

„Axarlale… nézd, mit teszek a véreddel…”

Egyetlen lépést tettem előre, és a démoni kapuk torkába vetettem magam, William és Rhys mellettem, miközben a világ sötét lángjai körénk csaptak.

És a vér, amit oly sokáig gyűlöltem, most egyszerre volt erő és szabadság.

63. fejezet

Az Árulás Kapuja

A Pokol gyomrában álltunk, ahol a föld alól vérvörös köd tört fel, és a lángok morajlása összeforrt a démonok távoli üvöltésével. William mellettem tartotta a kardját, pengéjéről lassan csorgott le a fekete láng, miközben előre szegezte a kapuk sötétjén túlra.

Rhys mögöttünk állt, lehajtott fejjel, és amikor hátrapillantottam, egy röpke mosoly bujkált az arcán. Akkor még nem értettem, mit jelent.

A következő pillanatban a Pokol köve megrepedt, és lángoló örvény csapott fel. Belőle egy magas, fekete köpenyes alak lépett ki. Az arca fájdalmasan ismerős volt, alig kaptam levegőt.

William kezéből kihullott a kard.

– Apa…? – suttogta.

A férfi lassan levette csuklyáját. Szemei vörösen izzottak, mint a miénk, de arca fiatal és rideg volt, mintha meg sem öregedett volna azóta, hogy utoljára láttuk.

A jobb oldalán ott állt Axarlale, bilincsek nélkül, halvány mosollyal az ajkán, fekete haja lágyan fodrozódott a forró szélben. A Pokol nagy ura, az apánk, végigmért minket.

– Azt hittétek, meghaltam? – kérdezte, hangját halk kacaj kísérte. – Én vagyok a Pokol, gyermekeim. Én vagyok a láng, amitől rettegtek.

– Hazudtál nekünk… – suttogta William.

– Elhagytál minket! – kiáltottam, érzve, ahogy a pecsét a karomon vadul lüktetni kezd. – Miért?!

Rhys ekkor előrelépett, és lassan felemelte kezét, amelyet kék rúnák vontak be. Először azt hittem, védeni akar minket. De a következő pillanatban kék lángok csaptak ki felém és William felé, és egy láthatatlan erő a földre taszított minket.

– Rhys?! – kiáltottam, könny szökött a szemembe, miközben a tekintetét néztem.

Ő csak rám nézett, és szánakozó mosoly jelent meg az arcán.

– Ostoba vagy, Akame – mondta. – Mindig is a Pokol oldalán álltam.

Az apánk lassan Rhys vállára tette kezét.

– Jó munkát végeztél, fiam – mondta.

A szívem beleszakadt a hallottakba. Felordítottam, ahogy a fekete láng felperzselte körülöttem lévő köveket.

– HOGYAN ÁRULHATTÁL EL MINKET, RHYS?! – ordítottam, hangom visszhangzott a Pokol falai között.

Rhys szeme megremegett egy pillanatra, de aztán visszanyerte hideg nyugalmát.

– Mert a túlélés többet ér a barátságnál.

Ebben a pillanatban Axarlale előrelépett, vörös szeme az enyémbe fúródott. Láttam benne valamit… valami fájdalmasat, valami őszintét.

– Akame… – suttogta. – Az apátok hazudott nektek. Nem ő irányítja ezt a világot… hanem ti.

Akaratlanul bólintottam, és éreztem, hogy Axarlale mellénk áll. A pecsét a karomon és William kardján egyszerre lobbant fel vörösen, ahogy Axarlale vörös mágiája összekapcsolódott velünk.

Az apánk hátrált egy lépést, tekintetében először láttam félelmet.

Rhys újra előrelépett, de Axarlale felemelte kezét, és egyetlen mozdulattal visszataszította a Pokol lángjaiba, ahol Rhys térdre rogyott.

A világ elcsendesedett egy pillanatra.

A vörös és fekete lángok között, a felhasadt kő felett William lassan rám nézett, és bólintott.

Ez már nem csak a mi harcunk volt.

Ahogy Axarlale idézte:

„A vér, amitől féltünk, mindig is a szabadság kulcsa volt. És ha Pokollá kell válnunk, hogy megmentsük egymást, akkor Pokollá leszünk.”

64. fejezet

A Vérrel Írt Döntés

A Pokol nem robbant fel azonnal.

Előbb lélegezni kezdett.

A föld megremegett a talpunk alatt, ahogy a kapu körül vérvörös rúnák izzottak fel, és a démoni seregek végre testet öltöttek. Nem csak árnyak voltak többé – csont, hús és láng. Ordításuk beleremegett a mellkasomba.

William mellém állt, kardját újra a kezébe szorította. A pengén fekete és vörös lángok fonódtak össze.

– Ne nézz hátra – mondta halkan. – Bármi történik.

Axarlale ereje körénk tekeredett, mint egy láthatatlan páncél. Éreztem őt bennem, feszült, figyelő, mintha tudná, amit én még nem mertem kimondani.

Apánk felemelte a kezét.

És a Pokol ránk szakadt.

A démonok egyszerre indultak meg. Szárnyak csaptak, karmok szelték a levegőt. William előrelépett, és egyetlen suhintással kettévágott egy lényt, a lángok azonnal felemésztették a testét.

Én utána mentem. A vér nem csúszott a kövön – elpárolgott, mielőtt földet érhetett volna.

– Akame! – kiáltotta William, amikor egy démon a hátam mögött emelte fel a pengéjét.

Megfordultam, és a pecsét a karomon felizzott. Egyetlen gondolattal széttéptem a lényt belülről. A sikolya rövid volt.

De túl sokan voltak.

Rhys ekkor lépett elő a lángok közül. Ruhája cafatokban lógott, a kék rúnák most vörösen izzottak rajta.

– Még mindig nem értitek? – kiáltotta. – Ez nem harc. Ez kiválasztás.

William ráfordult, arca eltorzult.

– Te választottál minket halálra!

Rhys keze megemelkedett, és a Pokol maga válaszolt rá. A földből lándzsák törtek elő, lángból és csontból. Egy eltalálta William oldalát.

Felordított.

– WILLIAM!

Odaugrottam hozzá, de Rhys gyorsabb volt. Egyetlen mozdulattal a levegőbe emelte a bátyámat, mintha súlytalan lenne.

– Ő a kulcs – mondta halkan. – És te vagy az ajtó.

Axarlale hangja felüvöltött bennem:

„ELÉG!”

A világ vörösbe borult.

Axarlale kilépett belőlünk – nem testben, hanem erőben. A Pokol lángjai meghajoltak előtte. Egyetlen mozdulattal Rhyst a földbe csapta. A kő szétrepedt alatta.

Rhys köhögött, vére kékesen izzott.

– Megmenthettelek volna… – suttogta.

– Nem kértem – mondtam, és a pecsét lüktetése átszakította a hangomat.

Apánk ekkor lépett közénk.

Nem rohant. Nem kiabált.

Csak jelen volt, és a harc megállt körülötte.

– Elég – mondta.

A démonok térdre hullottak. A lángok visszahúzódtak. William remegve állt, vér csorgott az ujjai közül, ahogy a sebet szorította.

Apánk végignézett rajtunk, majd Williamen időzött a tekintete.

– Már most túl sokat adsz – jegyezte meg nyugodtan. – Nem éled túl a zárást.

Megdermedtem.

– Hazudsz – suttogtam.

William rám nézett.

És akkor láttam rajta.

Ő már tudta.

A kapu mögött valami megmozdult. Nem teljesen nyílt ki – csak annyira, hogy érezzük a súlyát. A világ nyögött.

Axarlale hangja halk volt most:

„Egy kulcs. Egy áldozat. Egy túlélő.”

William lassan elengedte a sebet, és a vér a kőre csöpögött.

– Menjünk tovább – mondta. – Még nem zártuk be.

És én követtem őt, mert még mindig hittem abban, hogy együtt.

Pedig a Pokol már eldöntötte helyettünk.

65. fejezet

A Kapu, a Vér és a Vég

A Pokol kapuja lüktetett előttünk, mint egy fekete szív, amely minden lélegzetvétellel magába akarta szívni a világot.

William vért köpött, miközben a pecsét a karján lángolt, mintha a húsába égetné magát. A szemében ugyanaz a vörös-fekete fény táncolt, mint bennem – Axarlale erejének maradéka, ami most már a miénk volt, de soha nem igazán a miénk.

Apánk ott állt a kapu előtt, a Pokol Ura, és mosolya olyan volt, mint a penge éle – hideg és elkerülhetetlen.

– Nem állíthatjátok meg – mondta, és egyetlen mozdulattal kitárt a kapu felé, amely felnyögött, és még szélesebbre nyílt. Lávafolyamok ömlöttek ki belőle, démoni seregek csápjai kúsztak elő, árnyékból és vérből szőtt alakok, akik a világot követelték.

Axarlale hangja már belőlem szólt, élesen, fémes csengéssel:

„A kaput csak a kulccsal lehet lezárni, és a kulcs te vagy, Akame.”

Megértettem.

A kapu a véremet akarta. A kulcs a pecsét volt a karomon, a lelkemben, Williammel együtt. Ketten voltunk a kulcs. És a kapu soha nem fog magától zárulni. Valakinek ott kell maradnia. Valakinek el kell veszítenie mindent, hogy a világ túlélhessen.

De a világ nem akart élni.

William a vállamra tette a kezét, és próbált mosolyogni, de a szeme sötét volt, tele a halál ígéretével.

– Bezárjuk. Együtt.

Ránéztem, és először láttam, hogy fél. Nem a haláltól, hanem attól, hogy egyedül hagy engem. Vagy hogy nélküle kell élnem.

Apánk nevetett, és egyetlen mozdulattal oldalra rántotta a lávát, tiszta utat nyitva a kapuhoz.

– Gyertek. Zárjátok be, ha meritek.

A Pokol kapuja nyitva állt, és a túloldalán a világ reszketett.

William rám nézett, majd apánkra, és egyetlen másodperc töredékében döntött.

– Ne… – nyögtem, amikor elindult. A pecsét lángolva szívódott át belé, az én pecsétem, az ő pecsétje, Axarlale ereje, mind egyesülve egy végső lüktetésben.

–William, kérlek…

De ő már mosolygott, véresen, gyengén, de abban a mosolyban benne volt minden.

– Te voltál mindig az erősebb, Akame. Te vagy az, aki megérdemli a szabadságot.

A lábam megmozdult, de a Pokol lángjai körém csavarodtak, Axarlale ereje visszatartott, mert ő is értette.

Ez volt a vég.

William egyetlen pillanatra visszanézett, a szemében emlékek csillogtak: gyerekkori futások a folyóparton, lopott kacajaink, az első közös harcunk, és az eskü, hogy megvéd.

„Kérlek… ne hagyj egyedül…” – gondoltam, de már késő volt.

William belépett a kapuba, és a fény egyetlen lüktetéssel magába zárta őt. A pecsét a karomon felizzott, majd széttört, és éreztem, ahogy a felem elszakad tőlem, odabent marad, a kapu túloldalán.

A Pokol kapuja megremegett, mintha William akaratával küzdene, de végül lassan, visszhangzó, csikorgó hanggal kezdett becsukódni.

Apánk arca megrezzent, majd újra mosolygott, ahogy a kapu egy utolsó remegéssel lezárult, egy vérvörös pecséttel, amely William életének utolsó szikrájából született.

Csend lett.

A láva visszahúzódott, a démonok elnémultak, és a Pokol kapuja végleg bezárult.

William eltűnt.

Térdre rogytam, és a karomra néztem, ahol már nem volt pecsét, csak üres, égett bőr és egy hideg, lüktető fájdalom.

Felnéztem apánkra, aki lassan közelebb lépett, és egyetlen ujját az állam alá téve felemelte a fejem.

– Büszke vagyok rád, Akame. Te megtanultad, hogyan kell áldozni. Most már érted, mit jelent uralkodni.

Könnyek folytak le az arcomon, de nem volt erőm letörölni őket. Tudtam, hogy győzött. A kapu bezárult, de az árát megfizettük. William már nem volt.

És én éltem.

A Pokol lángjai lassan elcsitultak körülöttünk, a démonok sorban térdre hullottak apánk előtt, majd előttem is, mintha elismernék, hogy része lettem ennek a világnak, akármennyire is tiltakoztam.

Axarlale hangja még egyszer, utoljára suttogott bennem:

„Most már te vagy a Pokol.”

Felálltam, és hagytam, hogy a könnyek leperegjenek, miközben a vörös és fekete lángok lassan körém gyűltek, és a Pokol kapuja előtt állva egyetlen gondolatom maradt:

„William… ha egyszer még találkozunk… bocsáss meg nekem.”

Mögöttem apánk nevetése visszhangzott a kihalt csarnokokban, ahogy a Pokol kapuja végleg elnémult, és a világ felett lassan leereszkedett a sötétség, amelyet többé senki nem zárhatott vissza.

A gonosz győzött.

És én voltam az, aki életben maradt.

66. fejezet – Az Új Pokol

A Pokol kapuja zárva volt.

A világ felett fekete eső hullott, vékony, savas cseppek koptatták a kőépületek maradványait, miközben a vörös égbolt láthatatlan sebeket nyitott a felhők mögött. A démoni seregek már nem tomboltak, csak figyeltek — a hatalmas, árnyékból formált lények, akik várták a parancsot.

Én voltam az, akitől várták.

Lépteim alatt recsegtek a kövek, amikor végigsétáltam a világ romjai között, és minden egyes lépésnél hallottam a csontok halk reccsenését, mintha emlékeztetnének: életben maradtam, amikor mások nem.

A Pokol lángjai halvány izzással követtek, mint hűséges kutyák, és Axarlale suttogása újra felcsendült bennem:

„Most már te vagy én, Akame. Most már te vagy a kapu.”

Behunytam a szemem, és magam előtt láttam William arcát. Mosolygott. Véresen, gyengén, de még mindig mosolygott.

„Te vagy az erősebb...”

Egy pillanatra megálltam, és felnéztem az égre, ahol egy fekete madár körözött hangtalanul, mintha ő figyelne.

Egy kisfiú állt az egyik romos fal mögött, piszkos arccal, reszkető testtel, de a szemében ugyanaz a makacs fény égett, amit annyiszor láttam William szemében.

A fiú rám nézett, és a szemében egyszerre volt rettegés és dac.

– Ne félj – mondtam, de a hangom rekedt és idegen volt. – Élj tovább.

A fiú nem válaszolt, csak hátrált, majd futni kezdett, bele a romok közé, ahol a túlélők már nem imádkoztak, csak léteztek.

Nem mentem utána.

Mert már nem volt hová mennem.

A Pokol trónja

A következő lépésem a Pokol trónterme volt.

A kapuk csarnoka kihalt volt, a láva már csak sötét, dermedő patakként csordogált a föld repedéseiben, mintha a világ sebei lassan hegyeződnének, de a fájdalom soha nem múlna el.

Apám ott ült a trónon. Fekete páncélja szinte összenőtt a kővel, és a szemében vörös szikrák villantak, mikor beléptem.

– Visszajöttél – mondta.

– Nem volt hová mennem – feleltem, és a hangom nem remegett. Mert már nem volt miért remegnie.

A démonok sorban hajoltak meg mellettem, ahogy a vörös-fekete lángok utat nyitottak nekem a trónteremben.

A Pokol Urai mind ott álltak, a bestiák, akiket William és én próbáltunk legyőzni, most csak árnyként álltak a falak mellett, a tekintetükkel követve minden mozdulatomat.

Apám lassan felemelte a kezét, és mutatott a mellette lévő üres trónra.

– Ülj le.

A lábaim maguktól indultak el, mintha már eldőlt volna, amit én is tudtam: nincs visszaút.

A Pokol rám várt. Én voltam a kulcs, a kapu, és a pecsét egyszerre.

Amikor leültem, a kő hidege belém szivárgott, de már nem éreztem fájdalmat.

A Pokol lángjai felerősödtek, és a trón körül forogtak, mintha éljeneztek volna.

Apám lassan bólintott.

– Most már érted, Akame. Az erő nem szabadságot hoz. Hanem terhet.

Felnéztem rá, és éreztem, ahogy William emléke ott vibrál a mellkasomban, ott, ahol egyszer a szívem volt.

„William... nézd, mit tettél velem...” – gondoltam, de már nem volt, aki meghallja.

A csend

A Pokol trónterme néma lett, csak a lángok halk susogása maradt.

A démonok sorra letérdeltek előttem, egyikük sem mert a szemembe nézni, csak hajlongtak, mintha már tudták volna: a kapuk kulcsa nem csak egy fegyver, hanem egy uralkodó is lett.

Felnéztem a Pokol végtelen, vörös égboltjára, és először éreztem meg, mit jelent uralkodni:

Üres. Hideg. Visszafordíthatatlan.

William hangja

Mégis, néha, a csendben, amikor minden démon és árny elhallgatott, hallottam egy hangot.

– Akame... – hívott halkan, mintha a Pokol mélyéről szólna hozzám.

Nem tudtam, hogy képzelem-e, vagy valóban ott maradt valami William lelkéből a kapu túloldalán, de minden alkalommal, amikor meghallottam, a kezem ökölbe szorult a trón karfáján.

És egy könnycsepp gördült le az arcomon, bele a Pokol lángjaiba, ahol sisteregve eltűnt.

Vége

Így ért véget minden.

A kapuk lezárultak. A világ elveszett. William meghalt, hogy lezárja a Pokol kapuját, de a Pokol mégis győzött. Mert én éltem. Mert én maradtam.

És már nem volt hová mennem.

De ha egyszer újra hallom William hangját, talán újra emlékezni fogok, hogyan kell harcolni.

Talán egyszer majd mégis megtanulom, hogyan kell szabadnak lenni.

De ma még nem.

Ma még a Pokol uralkodója vagyok.

S akkor felnyitottam a szemem és egy fényes reflektor fény világított a szemembe olyan volt mint a pokol tüze a levegőben fertőtlenítő illat gomolygott, és orvosok száza újongott azt mondva: „felébrett 2hónap után!”