részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Anita Kurimay: Queer Budapest. 1873–1961
The University of Chicago Press, Chicago, 2020

A könyv az angol nyelvű kötet átdolgozott kiadása

Fordította Béres-Deák Rita

Copyright © 2020 by The University of Chicago. All rights reserved.
Hungarian translation © 2022 Garamvölgyi Andrea
Licensed by The University of Chicago Press, Chicago, Illinois, U.S.A.
Hungarian edition published by arrangement with Agentia literara LIVIA STOIA.
Hungarian translation © 2022 Béres-Deák Rita
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © Fortepan/Balassa Péter

ISBN 978 963 355 962 8

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
A szöveget gondozta Zayzon Márta és Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A magyar LMBTQ-közösség tagjainak,
valamint a nemek és a szexualitás kutatóinak Kelet-Közép-Európában

Meleg találkozóhelyek Budapesten. Számozott helyszínek:

1. Császár fürdő

2. Lukács fürdő

3. Király fürdő

4. Rudas fürdő

5. Duna-korzó

6. Petőfi tér

7. Erzsébet tér

8. Deák tér

9. Minta Kávécsarnok

10. Nyugati pályaudvar

11. Nyugati (korábban Marx) tér

12. Hungária fürdő

13. EMKE kávéház

14. Sörszanatórium

15. Hungária Étterem és Kávéház

16. Szövetség utcai bár

17. Széchenyi fürdő

18. Városliget

19. Keleti pályaudvar

20. Népliget

Bevezetés Szexuálpolitika „a Duna gyöngyszemében”

1908-ban a népszerű magyar író, Guthi Soma megjelentette új krimisorozatának Homoszexuális szerelem című darabját. A regény két jómódú úriember tragikus szerelmi története, egyben azon nagyon kevés századfordulós magyar forrás egyike, amely nyíltan foglalkozik az azonos neműek közötti szerelemmel és szexualitással. Főszereplője, Tuzár nyomozó szemszögéből a regény ritka betekintést nyújt a kora 20. századi Magyarország homoszexualitásról alkotott elgondolásaiba. Az, amilyen nyíltsággal Guthi beszél olvasóinak a homoszexuális emberekről, még egy évszázaddal később is meglepő és szokatlanul haladó szellemű:

Az ujsagok nem fűznek kommentárt a vádhoz, es nem elégitik ki a laikus olvasó kivancsisagat. Pedig a homosexualitas mibenlétét két rövidke szóval megmagyarázhatnák: érzéki barátság… Merész definició, de azt hiszem, eleg kifejező. (…) De a barátságban az érzékiség nem egyéb, mint csodálatos kivétel a szabály alól…

Az urningok szenvedélye is emberi szenvedély (…) Ők is érzik a féltékenység kínját, a megcsalatás fájdalmát és a visszautasitott vagy megvetett szerelem keserveit… És ahol nagy szenvedély van, onnan a bűn sem hiányozhatik, mert hiszen szenvedélyek mélyén burjánzik a bűn.

Aki ismeri őket, nagyon jól tudja, hogy éppen csak nemi ösztönük kielégitési módjában térnek el embertársaiktól, egyébként joreszben nagy intelligenciáju, jószivű és becsületes emberek es természetellenes hajlamukbol kifolyólag a közerkölcs ellen sohasem vétenek.

A homoszexuális gyilkossági ügyhöz kirendelt Tuzár nyomozó nemcsak otthon van a homoszexualitással kapcsolatos legújabb szexológiai és társadalomtudományos-aktivista elméletekben (például Krafft-Ebinget és Ulrichsot idézi), hanem mint a fenti részletből kiderül, úgy véli: a homoszexuálisok „normális” emberek, akik csak az európai országok elavult büntetőtörvényei miatt válnak bűnözővé. A 200 oldalas regényben a szerző azt a véleményt közvetíti, hogy a homoszexuálisok nem „születetten” hajlamosak az öngyilkosságra és válnak a bűnözők könnyű prédájává, hanem az érvényben lévő törvények miatt. Guthi egyébként ügyvéd volt, aki homoszexuális ügyfeleket védett zsaroló ügyletekkel szemben, tehát közelről ismerte a homoszexuálisokkal kapcsolatos jogi és rendőrségi ügyeket Budapesten. A Homoszexuális szerelem egy olyan gyilkossági ügyről szól, amelyben a homoszexuálisok közvetlen kapcsolatba kerülnek a rendőrséggel, és jól tükrözi a jogi diskurzusok korra jellemző kettősségét: egyfelől a férfi homoszexualitás bűncselekménynek számított, másfelől viszont a rendőrségnek lehetősége volt szemet hunyni az ilyen tevékenység fölött.

A korabeli magyar köztisztviselőkhöz és sok kortársához hasonlóan Guthi is érzékelte, hogy Budapesten egyre láthatóbbá váltak az olyan férfiak, akik más férfiakkal szexelnek, más férfiaknak szexuális szolgáltatásokat kínálnak vagy ilyen szolgáltatásokat vásárolnak más férfiaktól. Bárki, aki a századforduló környékén Budapestre látogatott, érzékelhette, hogy a nemrég létrejött fővárosban kibontakozott egy nyilvános szexuális kultúra. Belföldön és külföldön egyaránt közismert volt, hogy Budapest liberálisan áll a szexualitáshoz – akár a szexről szóló kiadványok, a meztelen testeket ábrázoló fényképek és illusztrációk, akár a prostitúció elterjedtsége vagy a kocsmák és a presszók gyors megszaporodása miatt. Mint a Budapest erkölcse, egy 1902-es szatirikus társadalomkritikai írás megállapítja:

Budapest arányai ma még éppenséggel nem olyan nagyok, hogy elbújhatnánk benne egymás elől, kikerülhetnénk egymás cselekedeteit. Erkölcse csodálatosképpen mégis olyan forma graduson áll, a mit jellemezni már éppenséggel nem lehet. A legnagyobb biztonsággal elmondhatjuk, hogy nincs a világnak egyetlen városa sem, a melyben olyan szemérmetlenül, olyan leplezetlenül folyna az üzérkedés az erkölcs rovására mint itten, utczákon, nyilvános helyeken álarcz nélkül jelenik meg a bűn; van kínálat és kereslet – hatósági ellenőrzés mellett. Valóságos szerelem börze az egész város, a hol a legkényelmesebb, legtermészetesebb kenyérkeresetnek, valóságos iparágnak tekintik a szerelmet; adnak és vesznek, anélkül, hogy ezen bárki megbotránkoznék, vagy szólna is ellene. Minden utczasarkon ötösével, hatosával állanak a kifestett portékák, akik fényes nappal éppen olyan szabadon árulják magukat, mint az éjszakák nedves levegőjében, a mikor rátapadnak mindenkire, a kik útjokba kerül.

A város viszonylag kis mérete is megnehezíthette az anonimitást, de a fenti írás szerzője azt sugallja, hogy a budapestieket nem különösebben érdekelte sem a titkolózás, sem a közerkölcs. Bár ez a szöveg szatirikus hangvételű, leírása a liberális szexuális közegről összecseng a Budapestről alkotott korabeli képpel. Nem is ez az egyetlen írás, amelyben hasonló megfigyelésekkel találkozunk. Ahogy a városi tömegmédia és a bulvárlapok az 1880-as években ugrásszerű fejlődésnek indultak, a budapesti újságírók előszeretettel foglalkoztak a prostitúcióval, a szexuális szabadossággal és a szexipar könnyű kezű szabályozásával. Bár egyre több volt a konzervatív hang, amely Budapestet „bűnös városnak” kiáltotta ki, a szexuális tartalom növelte az újságok forgalmát, és ezek az újságok egyben a szexualitással kapcsolatos közbeszédek és tudás terjesztőivé is váltak.

A szexualitásról szóló szövegeknek ebben a szinte cenzúrázatlan terjedésében az azonos neműek iránti szerelem és vágy csak a 20. század első évtizedében válik látványossá. Ekkoriban jelent meg pár könyv és cikk a férfiak közötti erotikus kapcsolatról, köztük a Homoszexuális szerelem, de többségük Guthinál kevésbé toleráns álláspontot képviselt. A Nagyvárosi erkölcsök című, 1908-as könyv például elismeri az azonos neműek közötti szexuális kapcsolatok elterjedtségét és láthatóságát Budapesten, ám az ebben részt vevőket „perverzeknek” titulálja, és figyelmezteti olvasóit, hogy az ilyen „beteg szerelem” megrontja a „természetes” szerelmet. A szerző két táborra osztja Budapest szexuális kultúráját – az egyik „természetes” és „egészséges”, a másikba a „természet vadhajtásai” tartoznak, akik saját nemüket szeretik –, és attól tart, hogy a második csoport kilép a nyilvános térből, és tevékenységük beszivárog az otthonokba, míg végül ugyanolyan elfogadott és „természetes” nem lesz, mint a férfi és nő közötti szerelem.

Figyelemre méltó, hogy sok más kortárs szerző is ugyanilyen ellentmondásosan viszonyult Budapest szexuális kultúrájához. Szívesen foglalkoztak a szexualitás „természetes” formáival – akár viccelődtek is velük, mint a szatirikus Nagyvárosi erkölcsök –, de homlokegyenest ellenkező álláspontot képviseltek az általuk „betegnek” vagy „természetellenesnek” tekintett szerelemmel kapcsolatban. Az azonos neműek közötti szexualitás elterjedtsége és láthatósága ellenére mind a hatóságok, mind a társadalomkritikusok úgy vélték, hogy nem szabad beszélnünk a „perverziókról”, különösen a homoszexualitásról, ha meg akarjuk állítani ennek a „betegségnek” a terjedését az európai társadalomban. Bár az azonos neműek közötti vonzalom gyökereiről különböző nézeteket vallottak, abban hallgatólagosan egyetértettek, hogy ha beszélünk róla, akár elítélően is, az esetleg felkeltheti egyes emberekben a saját nemük iránti vonzalmat. Ezért aztán 1873 és az 1960-as évek között (leszámítva egy cikksorozatot az 1900-as években) kevés nyomát találjuk a férfiakkal szexelő férfiaknak és a később „férfi homoszexualitásnak” nevezett jelenségnek a hivatalos dokumentumokban, sőt a bulvársajtó sem ír róla sokkal többet. A magyar történelem viharos évtizedei alatt változatlan maradt az az elképzelés, hogy a homoszexualitásról való beszéd vagy olvasás „megfertőzhet” egyeseket. Túlélte a politikai rendszerek változását: a Monarchiát; az 1918-as liberális demokráciát; az 1919-es Tanácsköztársaságot; a konzervatív autokrata rezsimet; a fasizmus rövid időszakát 1944–45-ben; és az államszocialista diktatúra első évtizedeit. A homoszexualitással kapcsolatos témák kollektív elhallgatását nem befolyásolták politikai és ideológiai eltérések. Az orvosi és a jogi szakmai vitákon és a nemzetközi rendőrségi kommunikáción kívül a téma tabunak számított.

Hasonlóképp hallgat a történelem is arról, ami a 20. század első három évtizedének Budapestjén közismert, bár elhallgatott tudás volt. Szemben Berlinnel, Párizzsal, Londonnal és Béccsel, Budapest egykor pezsgő meleg szexuális kultúráját sem az emlékezet, sem a történelemtudomány nem őrizte meg. Ebből a szempontból Budapest hasonló a többi kelet-közép-európai fővároshoz. A kora 20. századi Budapest szexuális erkölcsét Párizshoz vagy Bécshez hasonlítva még a jelentős kultúrtörténész, John Lukacs is ezt állítja: „Ugyancsak ritkaság volt Budapesten (és az országban) a nyilvánvaló homoszexuális kapcsolat férfiak között. A különféle irományokban, ideértve a rendőrségi jelentésekben is, de ami ennél sokkal jellemzőbb, a kor pletykasajtójában és irodalmában is kevés példáját találjuk.” Vagyis Lukacs szerint a homoszexualitás egyszerűen nem volt része a magyar kultúrának. Ez a könyv azonban kategorikusan visszautasítja Lukacs nézetét. Azáltal, hogy feltárja a magyar múltban megbúvó meleg történeteket, integrálja a szexualitást Magyarország kulturális és politikatörténetébe, és felfedi azt is, miért övezte ezeket a történeteket oly sokáig hallgatás.

A Meleg Budapest azt meséli el, hogyan értelmezték, élték meg és korlátozták a hagyományostól eltérő szexuális irányultságokat Budapesten a város 1873-as egyesítésétől a férfi homoszexualitás büntethetőségét megszüntető 1961-es (de 1962-ben hatályba lépett) törvényig. Ebben az időszakban a politikai rendszer gyakran változott, a korábbi rendszert gyakran épp szöges ellentéte váltotta fel: az Osztrák–Magyar Monarchiát az 1919-es Tanácsköztársaság, azt a konzervatív Horthy-rendszer, a fasiszta nyilaskeresztesek, végül az 1950-es és 1960-as években az államszocialista diktatúra. Azonban az egyes rendszerek közötti kapcsolatokat és a szexualitás korlátozásait felderítve meglepő folytonosságokat fedezhetünk fel abban, ahogyan a hatóságok a meleg szexualitáshoz viszonyultak a gyakorlatban. Noha a Magyarország történetéről szóló legtöbb munka a 20. századi politikai rendszerek különbségeit és törésvonalait hangsúlyozza, a Meleg Budapest megmutatja, hogy a különböző rezsimek egymásra építettek a szexualitással kapcsolatos attitűdök szempontjából.

Egy másik állításom az, hogy a férfiakkal szexelő férfiak és nőkkel szexelő nők fontos szerepet játszottak a modern magyar főváros kialakításában. A 19. század végétől a homoszexualitás 1961-es dekriminalizálásáig a normától eltérő nemi és szexuális viselkedés szabályozása szorosan összekapcsolódott a magyar államépítéssel. A századfordulóra a budapesti hatóságok nagyon is érzékelték a város egyre növekvő meleg kultúráját, és ezt bizonyítéknak (ha nem is feltétlenül örömteli bizonyítéknak) tekintették arra, hogy Budapest igazi modern nagyvárossá vált. A jogászok, az orvosok és a rendőrség számára a homoszexualitás kezelésének módja jelölte ki a magyar állam helyét a modern európai nemzetállamok között. Ezért az 1880-as évek végén a budapesti Fővárosi Rendőr-főkapitányság volt az egyik első olyan rendőri szerv, amely „homoszexuális-nyilvántartást” hozott létre. Ironikus módon ez a nyilvántartás, amelyben a férfiakkal szexelő férfiak neve és részletes gazdasági-társadalmi háttere is szerepelt, hozzájárult a homoszexualitással kapcsolatos hallgatáshoz mind a hivatalok, mind a közbeszéd szintjén. A legfrissebb bűnüldözési és kriminológiai elméleteket kombináló nyilvántartás azt volt hivatott demonstrálni, hogy Budapest kész elfoglalni a helyét a modern Nyugaton – tanúskodott a város ambiciózusan modern és tudományosan haladó népességszabályozásáról. A nyilvántartás ugyan létrehozása után még két évtizedig nem működött a gyakorlatban, viszont fennmaradt a 20. század elejének politikai viharai közepette, legalább a homoszexualitás 1961-es dekriminalizálásáig használták, és az 1989-es rendszerváltásig szerepet játszott. Ily módon az azonos nemű szexualitás szabályozása a magyar modernizációs projekt egyik központi eleme volt.

Ráadásul azzal, hogy a budapesti hatóságok részben beépítették munkájukba azokat a módszereket, amelyekkel londoni, berlini, bécsi és párizsi kollégáik kezelték a meleg szexualitást, aktívan cáfolták azt a Nyugaton uralkodó nézetet, hogy Kelet-Európa és benne Magyarország elmaradott hely. Budapest része lett a szexualitásról és annak kezeléséről folyó európai diskurzusnak, a szexualitásra vonatkozó különböző elméletek találkozási csomópontjává vált. A budapesti hatóságok reakciói a szexualitással, kriminológiával és büntetőjogi reformmal kapcsolatos elméletekre azt mutatják, hogy a korabeli Európa városai szoros kapcsolatban álltak egymással, az információk viszonylag átláthatók voltak, és széles körben terjesztették őket. Bár a tudományos művek általában a nyugati nagyvárosokat tekintik a tudás központjainak és terjesztőinek, a magyar hatóságok előbb építették be Magnus Hirschfeld, Richard von Krafft-Ebing és Sigmund Freud elméleteit a hagyományostól eltérő szexualitásra vonatkozó gyakorlataikba, mint akár brit, francia és amerikai kollégáik – ez megcáfolja a Budapest marginális szerepére vonatkozó elképzeléseket. Épp ellenkezőleg, a magyar főváros fontos szerepet játszott a szexualitásra vonatkozó európai diskurzusokban, amelyeket általában Berlinhez, Londonhoz és Párizshoz kötünk. A Meleg Budapest így új megvilágításba helyezi a nemzetközi információáramlást, a kommunikációt, a kultúrát és a mindennapi gyakorlatot, és megmutatja, hogy a tudás sohasem csak egy irányban áramlott, és nem feleltethető meg a hagyományosan elképzelt Kelet–Nyugat-felosztásnak.

A Meleg Budapest ugyanakkor nemcsak felülről közelíti meg a meleg szexualitást, hanem azt is megmutatja, hogy bár az 1878-as büntető törvénykönyv tiltotta a férfiak közötti szexet, ettől még voltak férfiak, akik szexuális és párkapcsolatokat létesítettek más férfiakkal. Sőt paradox módon a homoszexuális kapcsolatokat övező hallgatás hozzájárult egy olyan szexuális kultúra kialakulásához Budapesten, amely teret adott egy pezsgő (férfi) meleg kultúrának. Itt fontos a nemi szempont: igaz, hogy a rendőrség ugyanúgy korlátozta a férfiak és a nők normától eltérő szexualitását, különböző okokból azonban a férfiak közötti kapcsolatokat továbbra is eltűrték, sőt bizonyos időszakokban még védelmet is élveztek. Például a két háború közötti konzervatív vezetés könyörtelenül lecsapott a prostitúcióra és korlátozta a nők jogait, ezért az elnyomó retorika, szabályozás és intézkedések aránytalanul nagy mértékben a nők ellen irányultak, a saját nemükhöz vonzódó férfiakat békén hagyták. Ugyanebben a konzervatív, diktatórikus rendszerben egyéb tényezők is hozzájárultak a férfi homoszexualitás bizonyos formáinak elfogadásához, például az első világháború magyar férfiakra gyakorolt feltételezett hatásai, vagy az az elképzelés, hogy, a nőktől eltérően, a férfiak nem képesek kontrollálni szexuális vágyaikat. A homoszexuális tevékenységet folytató férfiak sorsát ezenkívül a „tisztesség” fogalma is meghatározta, amely a szexuális intim szférára vonatkozó, nemi és osztályelképzelésektől erősen befolyásolt normákon alapult. Több politikai rendszerben is az ilyen kulturális elvárások nagyobb mértékben befolyásolták a férfiakkal szexelő férfiak megítélését, mint a politikai és törvényi keretek.

Ami a nőket illeti, a nők közötti szexualitás a nyilvános forrásokban és párbeszédekben szinte egyáltalán nem jelenik meg. Mivel a törvény nem büntette, a jogi és a rendőrségi források általában hallgattak a női homoszexualitásról. A 20. század első évtizedében volt egy rövid időszak, amikor a nők közötti szerelmet és szexualitást nyíltabban tárgyalták, különösen a populáris irodalomban. Továbbá a nők közötti szerelem témája a prostitúcióval kapcsolatban is előkerül. Kortárs beszámolók szerint köztudott volt, hogy a legtöbb női prostituált érzelmileg csak női szeretőihez kötődött. Általában azonban az 1880-as évektől fogva a hivatalos (kormányzati, rendőrségi vagy közegészségügyi) források szándékosan kerülték a női homoszexualitás témáját.

Érdekes módon a hatóságok hallgatását Magyarország legnagyobb politikai botránya – az 1920-as évek nagy port felvert válási ügye – törte meg, és ez egyben az a forrás, amely a leggazdagabb anyagot nyújtja a nők közötti szexualitásról Budapesten. Az egész bírósági ügyet körbelengték a női homoszexualitással kapcsolatos vádak a két háború közötti Budapest két talán legismertebb konzervatív női közszereplője, Tormay Cécile és Pallavicini Eduardina ellen, ám a kialakuló szexuális botrány nem rongálta meg hírnevüket, és nem szüntette meg politikai ambícióikat sem. Az ügyről és annak sajtóvisszhangjáról fennmaradt források segítenek rekonstruálni, hogyan gondolkodtak a két háború között a női homoszexualitásról – az ilyen anyag még mindig ritkaság az LMBTQ-történelemben, különösen Kelet-Közép-Európában. A Tormay-ügy figyelemre méltó példája annak, hogy a konzervatív politika és a tolerancia a meleg szexualitás bizonyos formái iránt egyszerre volt jelen a két háború közötti Magyarországon.

Kezdve a századforduló Budapestjétől, ahol egy időben volt hatályban a férfi homoszexualitást tiltó törvény és virágzott a növekvő homoszexuális kultúra, az 1920-as évek leszbikus botrányán keresztül a Horthy-korszakban eltűrt bizonyosfajta meleg szexualitásig, a normától eltérő szexualitások magyarországi története megmutatja, hogy a homoszexualitással kapcsolatban nagyjából azonos módon gondolkodtak és viselkedtek az emberek a 19. század utolsó és a 20. század első három évtizedében. Abban, hogy a normától eltérő szexualitás különböző rendszereken át fennmaradhatott, fontos része volt a nemi szerepekkel és a „tisztességgel” kapcsolatos elképzeléseknek. A meleg Budapest rekonstruálása során feltárul az is, mennyire összekapcsolódtak a közép-európai és általában az európai városok a szexualitással kapcsolatos jogi, rendőrségi, szexuális és társadalmi–aktivista diskurzusok szempontjából.

Az aranykortól a kommunista elnyomásig

Mivel a Meleg Budapest csaknem egy évszázadot ölel fel, amelynek során Magyarországon sűrűn váltakoztak a politikai rendszerek, érdemes röviden felvázolni a történelmi kontextust. Magyarországon és különösen Budapesten későn jelentek meg a városiasodás és a modernitás más elemei, viszont az 1867-es kiegyezést és az Osztrák–Magyar Monarchia létrehozását követően az országban és fővárosában gyors átalakulás vette kezdetét. Azzal, hogy Magyarországnak szabad kezet adott saját belügyei intézésére, az 1867-es kiegyezés megnyitotta az utat a progresszív erők előtt. Ennek egyik eredménye volt egy modern főváros létrejötte, amely a magyar elit liberális vízióját testesítette meg. Buda, Pest és Óbuda 1873-as közigazgatási egyesítése lefektette az alapokat egy modern metropolisz kialakításához. A magyar politikai elitnek egyértelmű célja volt az új fővárossal: megmutatni Magyarország erejét Ausztriához képest, illetve a nemzet fejlettségét európai szinten.

1892-ben dr. Albert Shaw amerikai újságíró, aki az American Monthly Review of Reviews szerkesztője volt, európai útját követően olyan cikket publikált, amely bizonyára megmelengette a modernitást pártoló budapesti elit szívét. „Budapest: The Rise of a Metropolis” (Budapest: Egy nagyváros felemelkedése) című cikkében a magyar metropoliszt egy új, urbanizált, európai nagyvárosként írja le:

A nagyvilág szemében Budapest, Magyarország fővárosa és egyetlen metropolisa, Európa összes fontos nagyvárosa közül a legkevésbé ismeretes. Nincs más város, melynek érdemei ilyen kevés elismerést kapnának. Ezen viszonylagos ismeretlenségnek több oka lehet, többek közt: távol esik az utazás és a kereskedelem fő útvonalaitól; a magyar irodalom és nyelv elszigeteltsége; s hogy Magyarország minden érdeme az osztrák birodalom hírének s nevének rendelődik alá. Ám a legfontosabb ok egyben a legegyszerűbb is: Budapest oly friss nagyváros, hogy a világ még nem ismerhette meg. Lakosai joggal mondják a leggyorsabban növekvő európai fővárosnak, s csudálatos terjedése San Franciscóhoz, Chicagóhoz és más amerikai nagyvárosokhoz teszi hasonlatossá.

Shaw írása az amerikai idealizmus mellett azt a századfordulós optimizmust tükrözi, amely – talán a történelem során egyedülálló módon – a magyarokra és különösen Budapest lakóira is átragadt. A három álmos kisvárosból pezsgő metropolisszá vált település leírása mellett Shaw elmagyarázta olvasóinak, hogy Budapest látványos felemelkedését számos különböző jelenség eredményezte: egy nemzeti és nemzetközi közlekedési hálózat kifejlesztése, amelynek Budapest vált a középpontjává; az önálló pénzügyi és kereskedelmi rendszer kialakítása; és azok az ipari beruházások, amelyek Budapestet a világ malomipari fővárosává tették. A Magyarországgal foglalkozó történészek egyetértenek abban, hogy a 19. század végének és a 20. század elejének politikai, gazdasági, kulturális és társadalmi fejleményei igazi aranykort hoztak el Budapestre.

Ezeknek a tényezőknek az együttállása, a kor amerikai és nyugat-európai nagyvárosaihoz hasonlóan, a lakosság gyors növekedését eredményezte. Ötven év alatt Budapest lakossága ugrásszerűen megnőtt. Ezrével özönlöttek ide az emberek vidékről annak reményében, hogy munkát találnak a számos új gyár és üzem egyikében, amelyek jobban fizettek, mint a rendszertelen mezőgazdasági idénymunka. Az első világháború előestéjén Budapest lakossága csaknem elérte az egymilliót, s ezzel Európa egyik legnagyobb városának számított. A lakosság növekedésével azonban nem járt együtt a területi terjeszkedés. A város alapterülete viszonylag kicsi maradt, és inkább a környező falvakat olvasztotta magába, semhogy új elővárosokat építsen. Budapest földrajzi jellemzői is hozzájárultak a lakosság koncentrációjához. A Duna nyugati partján fekvő Buda festőien hullámzó dombjaival viszonylag gyéren lakott maradt, leszámítva a királyi vár körüli kerületeket. 1841-ben körülbelül 38 000 fő volt a budai oldal lakossága, ami 1890-re 90 000-re nőtt. Az újonnan érkezők többségét Pest szívta fel: 1840-ben még csak 68 ezres lakossága 1890-re félmillióra duzzadt. Ez azt jelentette, hogy egyre többen zsúfolódtak be egy háromszor öt kilométeres szűk területre. Budapestnek ez a földrajzi jellegzetessége Európa egyik legnagyobb népsűrűségéhez vezetett, noha ironikus módon az idetelepülők a kontinens egyik leggyérebben lakott régiójából érkeztek. Mindez ahhoz vezetett, hogy Párizzsal, Londonnal, Béccsel és a kor más európai fővárosaival ellentétben itt a különböző társadalmi osztályok tagjai igen közel éltek egymáshoz. Berlinhez hasonlóan Budapesten is meglepően gyakori volt, hogy középosztálybeli és munkásosztálybeli bérlők laktak ugyanabban az épületben. A társadalmi osztályok térbeli átjárhatósága a közterekre és bizonyos mértékig még egyes városnegyedekre is igaz volt. És ebben a térben ott volt a homoszociális és homoszexuális kapcsolatok számos helyszíne is, mint a kávéházak, a Duna-parti és a városligeti korzók és a termálfürdők egyre bővülő világa, amely otthont adott a meleg férfiak és kisebb arányban a nők még mindig rejtőzködő, ám egyre láthatóbb világának.

Bár a két háború között Budapest területe megnövekedett, térbeli szerkezete nem sokat változott a második világháború végéig, amikor sürgősen újra kellett építeni a lebombázott települést. Budapest ostroma alatt a város körülbelül 40 000 épületének háromnegyede megsérült; a legnagyobb károkat a Várnegyed szenvedte, ahol a 6500 otthon 40 százaléka lakhatatlanná vált. Az államszocialista vezetés szovjet mintára olcsó, tömeges igényeket kielégítő városfejlesztési projektbe kezdett Budapesten, és ezzel alapvetően változtatta meg a városképet.

Budapest székesfőváros térképe, 1926

Általában úgy tartják, hogy Budapest és egyben Magyarország aranykora az első világháború kitörésével, majd a Habsburg Monarchia 1918-as bukásával ért véget. Egyik napról a másikra az az ország, amely Ausztriával összeforrva a kontinens második legnagyobb országa volt, Európa egyik legkisebb és leginkább sorsüldözött nemzetévé vált. A legtöbb történész szerint a Károlyi Mihály vezette, rövid életű demokratikus köztársaság (1918. novembertől 1919. márciusig), majd az azt követő, Kun Béla nevével fémjelzett Tanácsköztársaság (1919. márciustól augusztusig) hamvába holt vagy akár katasztrofális politikai kísérlet volt. Ezek a történészek azt hangsúlyozzák, hogy mindkét rezsim képtelen volt sikeresen tárgyalni a háború győzteseivel, és megvédeni Magyarország területi követeléseit a szomszédos országokkal szemben. Ennek következtében az ország elvesztette korábbi területének kétharmadát és több millió magyar nemzetiségű lakosát. A történészek többsége ezenkívül hangsúlyozza a forradalmi Tanácsköztársaság tömegterrorját, ad hoc intézkedéseit és általános negatív következményeit.

Ha azonban a szexualitás, különösen a normától eltérő szexualitás szempontjából vizsgáljuk az 1918–19-es forradalmi időszakot, egészen más történet rajzolódik ki, amely fontos betekintést nyújt a Tanácsköztársaság természetébe. A kommunista forradalmi ideológia és az azon alapuló intézkedések nem a terrorra és a büntetésre helyezték a hangsúlyt, hanem a meleg szexualitást változónak és gyógyíthatónak tekintették, és az állam képviselői komoly erőfeszítéseket tettek annak érdekében, hogy komplex társadalmi-orvosi szempontból vizsgálják ezt a problémát, a pszichoanalitikai elméleteket is figyelembe véve. Érdekes módon a kommunisták úgy hitték, hogy a homoszexuálisok kigyógyíthatók, és „normális” embereként visszaintegrálhatók a társadalomba, így nem tekintették külön kategóriának a homoszexuális nőket és férfiakat. A homoszexualitás mint identitás vagy a személyiség integráns, veleszületett eleme és a kommunista énkép kizárták egymást.

Az első világháború utáni rövid életű demokratikus és kommunista vezetés után egy konzervatív, autokrata kormány került hatalomra. Magyarország alkotmányos monarchia lett – király nélkül. Horthy Miklós ellentengernagy, az ellenforradalmi erők parancsnoka lett a régens és Magyarország államfője 1920-tól 1944-ig. Ez alatt az idő alatt két konzervatív csoport harcolt a hatalomért: a régi konzervatív jobboldal, amely a hagyományos arisztokráciát képviselte, és az új radikális jobboldal, amelynek vezetői a dzsentrirétegből és az alsóbb osztályokból kerültek ki. Míg a régi konzervatívok többsége hitt valamilyen fajta parlamentáris rendszerben, az új radikális jobboldal nyíltan ellenezte a képviseleti kormányzást, emellett militarista, hevesen antiszemita és demokráciaellenes volt. Az 1914 előtti időszakkal ellentétben a történészek a Horthy-korszakot a stagnálás időszakának tekintik. Mivel a vezető értelmiségiek közül sokan külföldre települtek, a világ Budapestet másodrendű kulturális központnak tekintette, amelyet elnyomó, autoriter jellegű, konzervatív kormány irányít. A Horthy-korszak azonban nemcsak lefékezte Budapest liberális kapitalista és demokratikus fejlődését, hanem bizonyos szempontokból aktívan megpróbálta visszaforgatni az idő kerekét. Az agresszív nacionalizmus, antiszemitizmus, antiliberalizmus, a katolikus egyház megerősödése és a korábban liberális elit körében terjedő irredentizmus végső csapást mért a főváros korábban felívelő karrierjére.

Azt gondolnánk, hogy a két háború közötti időszakban a konzervatívok által bevezetett antiliberális változások a szexualitás szabályozását is érintették. A Horthy-kormány valóban jelentős változásokat vezetett be mind a közbeszéd, mind a gyakorlat szintjén. Amellett, hogy a retorika a házasság előtti szüzességet és a család szentségét hangsúlyozta, a szabályozási rendszer is a korábbinál nagyobb mértékben avatkozott bele az állampolgárok életébe. Például Magyarország vezette be a 20. századi Európa első explicit módon antiszemita törvényét, és jelentősen megnövelte a kormányzati szervek hatalmát. A prostitúció illegalitásba szorult, miután az állam megszigorította a női szexmunka korábbi enyhe szabályozását, amikor a prostituáltak és a bordélyházak könnyen szerezhettek engedélyt; a hagyományostól eltérő szexualitás szabályozása is szigorodott. A konzervatív fellépések azonban elsősorban a nőkre koncentráltak, így a saját nemükhöz vonzódó férfiak közül sokan nem érezték a hatásukat. Meglepő módon, különböző okokból kifolyólag, az autokrata Horthy-rendszer hajlandó volt tolerálni a növekvő homoszexuális szubkultúrát.

A homoszexualitás ingatag állami toleranciája akkor ért véget, amikor Magyarország belépett a második világháborúba. Mivel a Trianonnál elvesztett területek visszanyerésének reményében az ország a náci Németország szövetségeseként lépett hadba 1941-ben, a homoszexualitás nem fért meg többé a nemzet eszméjével. A terjeszkedő magyar államban nőtt a náci befolyás, így a homoszexuálisok elleni intézkedések is szervezettebbekké váltak. A háború kezdetére a rendőrség, az állami bürokrácia és a hasonló intézmények kibővültek és rendkívül hatékonyan működtek. Amikor a sztálingrádi csata után megfordult a háborús szerencse, és Magyarország súlyos veszteségeket szenvedett, Horthy és a magyar vezetés megpróbált békét kötni a szövetségesekkel. Mivel Magyarország stratégiailag fontos helyen fekszik Kelet-Közép-Európában, ez a lehetőség különösen fenyegető volt a náci Németország számára, így 1944 márciusában Hitler csapatai elfoglalták az országot. Magyarország megpróbált kilépni a háborúból, és fegyverszünetet írt alá a Szovjetunióval 1944. október 15-én; válaszul a németek kényszerítették Horthyt, hogy Szálasi Ferencet, a Nyilaskeresztes Párt vezérét tegye meg miniszterelnöknek. A fasiszta Nyilaskeresztes Párt által vezetett Nemzeti Összefogás Kormánya (1944. októbertől 1945. márciusig) olyan családjogi törvényt tervezett bevezetni, amely büntetendővé tette volna mind a férfi, mind a női homoszexualitást, a férfi homoszexuálisokat pedig kasztrálták volna. A szovjet megszállásnak köszönhetően azonban ez a törvény sosem lépett életbe.

Így Magyarországon a második világháború után, 1948-ban kezdődő államszocialista diktatúra alatt üldözték először szisztematikusan a férfiakkal szexelő férfiakat. A „természet elleni fajtalanság” 1961-es dekriminalizálásáig a homoszexuálisokat a magyar állam ellenségeinek tekintették, és könyörtelenül üldözték. Noha a homoszexuális férfiak és nők állítólag veszélyeztették a szocializmust, valójában a titkosszolgálat használta fel őket aljas célokra: arra, hogy embereket bűncselekményekért megzsaroljanak, és hogy ügynököket szervezzenek be a titkosszolgálat egyre bővülő hálózatába. Ezenkívül továbbra is vezették a homoszexuálisok nyilvántartását. Így még a sztálinista diktatúra vége és a homoszexualitás 1961-es dekriminalizációja után is rendőri megfigyelés, elnyomás és megalázás volt a budapesti melegek osztályrésze.

Noha a történészek általában az egymást gyorsan követő politikai változásokat hangsúlyozzák Magyarország 20. századi történetében, a Meleg Budapest lapjain meglepő folytonosságot fedezhetünk fel az azonos nemű szexualitás szabályozásában – és tolerálásában – az egymástól eltérő politikai ideológiájú kormányok alatt is. A második világháború előtt a liberális és a konzervatív rezsimek egyaránt elviselték a meleg szexualitás bizonyos formáit, bár nem egyformán és nem ugyanazon okokból. A meleg szexualitás és a magyar állam különös egymás mellett élését a második világháború és az azt követő államszocialista egypártrendszer rombolta le. Ily módon a Meleg Budapest a 20. századi magyar történelmet is más megvilágításba helyezi.

Tartalom

Bevezetés: Szexuálpolitika „a Duna gyöngyszemében”

Az aranykortól a kommunista elnyomásig

A kelet-közép-európai meleg szexualitás archívumainak felkutatása

A meleg Budapest fejlődése

I. A szex nyilvántartása a bűnös Budapesten

A homoszexualitás a modern büntető törvénykönyvben

A Budapesti Fővárosi Rendőr-főkapitányság és a homoszexuálisok nyilvántartásának kialakítása

A homoszexuális-nyilvántartás jellemzői

A törvényszéki orvostan hatásai

A homoszexuális-nyilvántartás adatainak számszerűsítése

A homoszexuális-nyilvántartás a gyakorlatban

A szex a rendőrség szemével

Férfiasság és nőiesség Magyarországon

Az azonos neműek közötti szexualitás a rendőrség szemével

Összefoglalás

II. „A beteg szerelem lovagjai”: melegek Tábori Kornél és Székely Vladimir írásaiban

A filléres napilapok és a botrányos szexualitás

Tábori és Székely indítékai

A bűnös Budapest melegjei

A Beteg szerelem és a homoszexuális veszély terjedése

Tábori és Székely melegeinek világa

„A perverzek parazitái”: férfi homoszexuális prostituáltak

A „leszbosziszerelem”

Tábori és Székely írásainak hosszú távú hatása

Összefoglalás

III. A „szexuális abnormálisok” rehabilitációja a Tanácsköztársaság idején

Forradalmi igazságszolgáltatás: a Kísérleti Kriminológiai Osztály megalapítása

A Kísérleti Kriminológiai Osztály

A szex és a Tanácsköztársaság

Összefoglalás

IV. Kukkolók és „csírák”: egy leszbikus botrány

A szereplők és a botrány kirobbanása

A botrány nyilvános visszhangja

A két per

A személyzet hangja: nyelvezet, társadalomföldrajz és a „férfias nő”

Vay grófnő, avagy „D’Artagnan” különös felbukkanása

Jogi csaták a női homoszexualitás definíciója fölött

A bíróság és a társadalmi státusz

Az orvostudomány stratégiai használata

Korabeli hírnév és feledékeny utókor

Összefoglalás

V. Szokatlan szövetségesek: a melegek és a Horthy-korszak konzervatív vezetése

A Horthy-rendszer szexuális és erkölcsi rendje

K. élete – egy magyar homoszexuális a két háború között

Homoszexuális találkozóhelyek a két háború közötti budapesten

A rendőrség és a homoszexuálisok a két háború közötti Budapesten

Homoszexualitás a budapesti büntetőbíróságokon

Férfi homoszexuális prostitúció Budapesten a két háború között

A szexualitás konzervatív szabályozásának nemi vonatkozásai

Az eugenika és a náci Németország hatása

Összefoglalás

VI. A törékeny együttélés vége: a homoszexuálisok üldözése

A zsidótörvények és a szexuális kapcsolatok tiltása

A homoszexuálisokkal való bánásmód a második világháború alatt

A Nyilaskeresztes Párt és a „szexuális deviánsok”

A homoszexualitás az államszocialista Magyarországon

A szexualitás az ötvenes évek ideológiájában

Homoszexuálisok elleni büntetőperek a budapesti bíróságokon

A bíróság mint a szexuális irányultság átalakítója

Az 1956 utáni időszak és a homoszexualitás dekriminalizálása

A magyar állambiztonsági szervek és a homoszexuális-nyilvántartás

Homoszexuális ügynökök a vallás elleni harcban

Összefoglalás

Epilógus: A melegek és a demokrácia: a meleg múlt eltorzult emlékezete

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bibliográfia

Képek jegyzéke

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0