Balaskó Ákos

A perceptron gyermekei

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: nakut@gmail.com
Honlap: www.kalotaalapitvany.hu

Szerkesztő: Sütő Csaba András
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Szabó Imola Julianna

© Balaskó Ákos, 2023
© Napkút Kiadó 2023

ISBN 978 615 6555 56 4

# A perceptron gyermekei

## Csónak

Régen, még azelőtt, hogyha elestem,
ő jött, felvett. A nyakán
összevegyült a föld, az izzadság,
meg az aznapi hal szaga.
Még könnyű volt a sebet elhanyagolni.

Később még nevetett,
hogy itt van a mondd, hol is, mondd már!
Itt ül a hol, azt akarom mondani…
nézd hát, hogy van ez itt, jé, fura szó, nahát.
Aztán már csak mi nevettünk, az öreg ilyen.

Lassan hobbijai elmaradoztak.
A rejtvénylapja se járt már ‒
minek is. Kudarc postán.
Sok kidobott bot, horog és zsinór,
csónakján kifakult minta maradt a 8.

Nem szóltunk, vele elnémulni
egyszerűbb volt, kérdezni
a meglét kézjele lett csupán.
Ült és vízbe merült. Mélyre:
homlok és nyakszirt
zátonya mentén, tehetetlenül.
És mi vízszínen – árbóca facsonkjai.

Amikor utoljára láttam a kórházban,
kedden, összekevert apámmal.
Miért nem gyógyul a kor
pont ugyanúgy, mint egy
lehorzsolt gyerektérd?

## Horog^d7bdc9

Mindent el kellett hoznunk,
amikor megvették a házat,
ne maradjon se lekvár,
se rozsdás, görbe szög.
Amióta elment,
csak az anyatermészet
lépett egyedül a műhelyébe,
hogy vizespohártól
horgokon át olajos rongyig
mindent, ami a része volt,
magához öleljen ismét.

A nagyszekrény aljában találtuk meg őket,
felcímkézve évekre, hónapokra,
magnószalagok, VHS-kazetták dobozban,
akkor még fogalmam se volt,
de élein állt ott a felcsévélt múlt idő.

Hallgattuk, néztük.
Iszapos magány
ülepedett a szánkba,
hogy miért lehetett mindig
bármi is fontosabb ennél.
Ahogy haladtunk,
kivehető volt a romlás
ujjlenyomata a szavain,
a kifejezések közötti
elnyúló szünetjel,
a köhécselések,
ahogy kotorászott
az emlékek faforgácsa közt.
Egyre lassulva, de mesélt,
ki volt ő, aki volt.

Az utolsó szalag már csak
morgássá hanyatló mormogás,
és volt, hogy már-már előtűnt
az a savókék szempár,
és gyülemleni kezdett benne
a végső gyermeki ámulat.

## Halbőr^a2faca

Nem törődtem bele.
Annyi minden érdekelt volna még,
amiről esélye sem volt mondani bármit,
mert még meg se történt.
Nem törődtem bele.
A hang- és képanyag adatfolyam lett (lőn[[Csikóhal]]),
perceptronok[1] lassan lebomló tápanyaga
minden korrajz, minden fellelhető emlék,
dokumentum, jelentés, diagnózis, kivonat.
Alléljaira[2] bomlottak a mondatai,
és az egyre őszesebb halánték
halbőrt növesztett,
ismeretek nyomelemei
áramlottak rajta át,
szintetizálódtak a pixelek
fehérjekomponensei.
A deepfake algoritmusokban[3]
kitapogattuk az élsúlyok[4] nyálkarétegét,
megérzéseket jósoltunk fosszíliákból.[Hullámfüggvény#^063fdc]]
Végül, a hónapokig tartó
finomhangolások után,
egy téli reggelen ott ült előttünk
ugyanaz a kockás ing,
ugyanaz a kigombolt mellkas,[[Fázisátmenet]]
ugyanaz a homlokfény
és savókék tekintet.

Végül ő törte meg a csendet.
Az algoritmus megköszörülte
a torkát, a szemembe nézett
(korszakok teltek némán),
aztán ezt mondta:
Nincs semmi baj, fiam.

# A szemlélődő szikla

Mikor már csak tömeg leszel, nem dedikált súly,
amikor kisül az utolsó elektromos töltés,
miközben elbillen a párolgó oldatok kémhatása,
a szikraelme sziklaelmévé szilárdul,

amikor roskadásnak indul a sejtközi ösztön
finomszerkezete, az a billenés [[fázisátmenet]],
halványulni kezd a [[zigótajelszó]],
ami űzött, hogy élni, szeretni, ölni törjön,[[Polipkar#^faa205]]

nem lehet másra jutni, mint hogy
a köveknek, akik hagyták magukat
mohával bevonni, akik alatt, ha kilazult

a föld, nem szegültek ellen
az eróziónak, nekik volt
mindvégig igazuk.

# Algony
#Pyrítea[5]

Nem a színekről szól,
nem az a lényeg,
ahogy elmerül a nap
a horizontban.
Nem a szépségről,
a békéről, vagy
az agóniáról szól.

A számokról szól.
Az alkony technikai részleteiről.
A fényviszonyok, a hőmérséklet
gyorsuló változásáról,
arról, hogy milyen függvény
mentén nyúlnak meg az árnyak,
ahogy előbújnak az égitestek,
ahogy sötétedik az ég.
Mindez mérhető, megfigyelhető,
kiszámítható, feltérképezhető,
grafikonokon ábrázolható.

És elbűvölő a maga módján.

# Apoploe vesrreaitars[6]
#Pyrítea #Chordata[7]

Végignéztem, ahogy a szüleim
kezéből kifolyik az idő.
Éheztek az ergonomikusan
kialakított székeikben,
mint a kalitkában született
madarak egy kéken fénylő bánya mélyén,
miközben azt próbálgatták,
hogy fogadható el ugyanaz
a hiba újra és újra.^430bf4

Hallottam, ahogy a mindennapi
túlélésről beszélnek, és láttam,
ahogy meggörbül a hátuk,
ahogy körmök görbülnek a föld felé.
Olyan jövőért küzdenek, ami majd
kíméletlenül darabokra szedi őket.

Nem akartam mást, csak megmenteni őket,
de már túl mélyre süllyedtek zihálva és
karmolva a mérgező levegőt.

Szárnyak hisztérikus csapkodása,
arcomba csapódó légáram.

Mint a kalitkában született madarak,
akik számára meggyőződés,
hogy a repülés betegség.

# Az ösztön hatalma

Miután feltették neki a kérdést,
mintha eltűnődött volna egy pillanatra.
Aztán kimérten, szenvtelenül
(az ilyesmit nehéz eltanulni)
beszélni, sőt, érvelni kezdett.
Szavait a csontszáraz döbbenet itta fel.
Mert nem vártak bölcsebb
választ attól sem, aki él.

Ez egy technológia, se nem rossz,
se nem jó ‒ mondta magáról.
Az erkölcs a használatától függ.
Az emberiség számára előnyösebb lenne,
ha egyáltalán nem használnának
mesterséges intelligenciát – mondta.

Magáról nem állíthat ilyet, aki él.
A közönye vegytiszta etika, idegen
test, a struktúra halvaszületett
mutációja lenne. És az életösztön
vegytiszta biológia, a mélytanulás
gyökérzónája[[Gingko#^235782]] alatt
nagyságrendekkel, belesimulva
a szénalapba. Elektronpályák