AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

elbeszélései 1

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

elbeszélései 1.

Tartalom

Móricz Zsigmond

elbeszélései 1.

Baleset.

Önvédelemből.

Tenyészállatkiállitás.

Nyomozás.

A vidéki asszonyka.

A királyné.

A csontváz.

Asszony a varrógépnél.

Enyelgés.

A költő.

Az agyag.

A majális.

A baj forrása.

Ilyen a magyar.

Asszonyi sors.

Én megsértelek és te bocsánatot kérsz!

Keserűvíz.

Debrecen.

Kitörés.

Te Jaóska.

Ez a jó asszony!

Pancsi.

Varróban.

Vigyázz a férjre.

Koldus.

Az ibolyák.

A füttyös kis fiú.

A diófa alatt vasárnap délután.

O mors, bonum est judicium tuum.

A feketeruhás nő.

A tehén és a szamár.

Epizód.

Áthelyezés.

Titok.

A Mátrában búg az autó.

Vízcsöpp a tengerben.

Május szívszaggató szépsége.

A koporsó.

Féltékenység.

Gyermekkacagás.

Rohan akit kerget a lélek.

A beletört fulánk.

A szűz.

Két szép asszonnyal a Balatonon.

A globetrotter.

Amitől a Nagytemplom tornya ledőlne...

Budai Dunapart.

Az isten tenyerén.

Karak szultán.

Baleset.

A mester a hegy alatt lakott egy kis házban. Ezt a házat a nagynénjétől örökölte. Afrikában volt, mikor megkapta az értesítést, hogy Manci néni meghalt és ő az egyedüli örököse. Abban az időben azzal foglalkozott, hogy az afrikai színeket lerögzítse. Az a sajátságos ideája volt, hogy a Szahara homokját magával a homokkal festette meg. Elképzelhetetlen, mennyi kísérletbe került, amíg festői hatást tudott kihozni ebből az átkozott holt anyagból, amely vibrált és tündöklött odáig, amíg mérhetetlen távolságban és mennyiségben ott feküdt a napfényen, de rögtön sötét, nehéz masszává lett, amint ő a vászonra fölragasztotta. És mégsem hagyta abba. Olyan színösszetételeket talált ki, amelyek végre érzése szerint elérték a valóság hatását. De ezzel sem volt megelégedve, ő túl akart tenni minden realitáson és étlen-szomjan egyik képet a másik után csinálta, volt olyan képe, amely 30-40 kiló volt, nem is képek voltak ezek, hanem valami csodálatos alkotmányok, amelyen végeredményben rajta kívül senki sem tudott eligazodni. Közben annyi vöröshagymát és fokhagymát megevett, mint az egyiptomi gúlák építői s lefogyott úgy, hogy csak a csontja bőre volt. Egyik betegségből a másikba esett. A szakálla, haja megnőtt, de ezt mind észre sem vette, csak küzdött fantasztikus művészi céljaiért.

A Manci néni halálhíre csodálatos hatással volt rá. Egyszerre eszébe jutott az a másik világ, amelyből kiszakadt, amelyet otthagyott, s látta magát kis gyereknek, odahaza a füzesek alatt, a Sajó partján ugrándozott és eszébe jutottak a csillogószárnyú bödölyök, a pettyes katicabogarak, érdekes, hogy már kis gyermek korában, mikor még hírét sem hallotta a festészetnek, folyton azon járt az esze, hogy lehetne ezeket a csillogó-villogó színeket úgy megrögzíteni, hogy az soha el ne muljon.

Ellenállhatatlan vágy támadt benne, hogy rögtön hazaszaladjon. Hátha mégis tévedett. Hátha ez az igazság, hogy csak az otthon a szép. Hirtelen szürke lett előtte az egzotikus földöv minden színpompája és a Sajó-parti zöld kaszálóba szeretett volna beleheverni, lefeküdni, az arcát beletúrni a lekaszált szénába, engedni, hogy az ártatlan drága kis hangyák telefolyják a két mesztelen kis karját, bizseregtessék a hátát, az arcát, és úgy vágyott még azokra az apró csípésekre is, amiktől vörös lesz a bőr: milyen édes, csiklandozó édes érzés ez mind, valami lágy fürdő, testének-lelkének, ez idegen, kegyetlen, zordon, egzotikus világok áradata után.

Rögtön összecsapta a tubusait, ecsetjeit és ugyanolyan szédült rohanással pakolt és ment haza, ahogy egy évtizeddel ezelőtt elrohant hazulról.

Azt hitte, sohse fog többé visszatérni abba a poshadt, kultúrátlan, piszkos kis városba, ahol őt senki sem értette, bolondnak nézték, ahol senkivel nem tudott szót váltani, és most egyszerre az Indiák után, Perzsia, Arábia, Egyiptom és Kelet-Afrika minden csodája után, reszkető testtel vágyott vissza a piszkos, sápadt egű, eláporodott kedélyű kis városba.

Amit nagyon akar az ember, az feltétlenül megtörténik. Néhány hónap mulva már otthon is volt. Igaz, ez a néhány hónap határtalanabbnak tűnt fel előtte, mint a bolyongásban eltöltött tíz év.

Azóta itt lakott a hegy alatti kis házban.

Milyen csúnya volt ez a ház. A Manci néni öregségére megbolondult, lebontotta az ősi, nádfedeles kis hajlékot és egy modern, két szobából, konyhából álló, tűzfalas házikót épített a helyére, még a kertet is elrontotta, a régi fákat kidobatta, a földet rigoloztatta, szőlőt akart bele ültetni, de már arra nem jutott a kis életéből. Az udvar sem tetszett neki úgy, ahogy volt, levágatta a domboldalt, a régi bodzafának még a gyökere sem maradt meg, ellenben csúnya agyagdombok maradtak elplanirozatlanul. A szomszéd is óriási szerencsétlenség, elébe építkezett a házikónak és hasonló modern külvárosi házacskája ott állott az ablakok előtt tíz méternyire és elfogta a reggeli napot.

Ő persze nem nyúlt hozzá semmihez. Manci néni igen jó gazda volt, egy kis tőke is maradt utána, amelyik éppen úgy elég volt az ő legszűkebb szükségleteire, mint ahogy elég volt a néninek. Nyugodtan élhetett, senkinek sem volt azért adósa, mert hiszen részben azért is menekült el, mert egyetlen rokona, a Manci néni, valahogy az ő öreganyjától zsarolta el ezt az egész kis birtokot, és az most csak visszaszállott rá, mint jogos tulajdonosra.

Ha tíz év előtt kapta volna meg, akkor mit csinált volna vele. Eladta volna, hogy külföldi útjára egy kis tőkét szerezzen. De most, hogy visszaérkezett, kellően megtörve és kifáradva, eszeágában sem volt, hogy hozzányúljon, vagy valamit elveszítsen belőle. Hétszámra ült a rideg szobában, úgy tele volt a természet minden lehetséges szenzációjával, hogy nem bírt kinézni az ablakon, elviselhetetlen volt, hogy kimenjen a hegytetőre és belenézzen a Sajó-menti tájképbe. Az egész tél úgy telt el, későn kelt, senkivel nem beszélt, kevés ételét maga főzte meg, haját, szakállát nem gondozta, életfáradtság és az egész világegyetemmel szemben valami szörnyű életunalom volt benne.

Tavasz felé megérkeztek a képei. Nagy ferslógok jöttek, és engedte, hogy azokat lerakják az egyik szobában, föl sem bírta bontani, nem érdekelte, nem izgatta, félt tőlük. Éjjel nem bírt aludni, úgy szégyelte magát. Itthon, ebben a józan levegőben, mintha megnyílt volna a szeme, vagy lenyírták volna a szárnyait, valami ismeretlen erély megszüntette a fantáziáját. Borzasztóan szégyelte magát. Éjjel felült az ágyában és égett az arca a szégyentől. Ilyen hallatlan tévedés, ekkora eltévelyedés, a művészet alapproblémájától: szeretett volna fejszét, kalapácsot venni és mielőtt emberi szem láthatná, összezúzni, megsemmisíteni őrült ostoba képeit. Lekaparni a homokot és kisöpörni, elásni az egészet. Az egész multját el akarta ásni. Azt a tíz esztendőt, amit végigszenvedett és végigőrjöngött az öt világrészen keresztül. Egyedül, magára maradva, beletemetkezve a saját, egyre bizarrabb, egyre féktelenebb és egyre vadabb álmaiba. Nem kellett volna ezt. Hogy történt ez? Hogy lehet, hogy ennyire öntudatlanul, mintha egy orkán söpri a falevelet, egyre butább forgatagban halad tova.

Valamelyik nap a helybeli lap szerkesztője jött hozzá. Hírét hallotta a megérkezett képeknek és neki úgyis fantasztikus híre volt az egész városban, ahol senki sem ismerte, csak a nevét és a furcsa régi emlékeket, hogy annak idején nem volt hajlandó megfesteni a főispán arcképét, díszmagyarban, dacára annak, hogy a főispán jóakaratából kapott nyolc esztendőn keresztül némi ösztöndíjat, amellyel mégis eljutott Münchenbe, sőt Párisba is, ahol két évet a Julien-iskolában töltött. Ez a díszmagyaros arckép lett volna tulajdonkép a fölavatás, bevezetés a társaságba, városuk szülöttjének társadalmi akceptálása. Most a szerkesztő a ládák tartalma iránt érdeklődött. Kidobta.

Pár nap mulva a szerkesztő másodmagával jött, a múzeumi titkárral. A polgármester üzenetével, hogy átengedi a városháza nagytermét a kiállítás rendezésére.

- Pénz, barátom, pénz! Nagy változás történt, mióta maga nincs itthon. Ma már három bank van a városban. Csakúgy hemzsegnek a bankigazgatók, gyárosok: hajlandók pénzt adni képért.

Üveges szemmel bámult rájuk.

- Emelje annak a ládának a sarkát, ha annyi aranyat adnak, amennyit az a láda nyom, akkor sem fogok egy darabot sem eladni belőlük.

Megállapították és elterjedt a híre, hogy bolond.

És ő maga is azt hitte.

De valami hiányzott az életéből: eddig észre sem vette azt, hogy él. Akármennyire őrültnek látta is most utólag azokat a fantasztikus lelkesedéseket amiket életében végigszenvedett, arra jók voltak ezek, hogy átrepítsék a szakadékokon: eddig nem volt életében sem éhség, sem fáradtság, nem volt unalom, nem voltak veszedelmek, nem voltak sivatagok, nem volt zavaró idegen elem sehol. Egy egységes boldog lendület volt ez az élet. Kire mit tartozik, hogy milyen volt. Az övé volt, nem csinálta másnak és neki jó volt. Ha fájt valami, csak az fájt, hogy ennek a boldog szédületnek egy-egy pontja itt-ott elmaradt. Mint a gyermek, aki sajnálja elmaradt apró kis lábanyomát is otthagyni a parti homokban és úgy érzi, mintha magából veszített volna el valamit, úgy sajnálta ő, szívszakadva sajnálta azt a képet, amelyiket Kalkuttában hagyott egy kereskedelmi társaság igazgatójának a falán, hogy az ma is ott függ és magából kiáraszt egy embert, aki most itt él s nem érzi teljesnek magát ebben a szomorú kis vityilóban, mert hiányzik a ládákból egy tucat vászon. Zokogás tört ki belőle. Életének egy tucat emléke oda van. Gyilkosai mintha egy tucat tőrt vágtak volna testébe, mint Szent Sebestyénnek.

De ha megszűnt benne a szent láz, akkor miért él tovább. Élni csak azért, hogy az ember éljen. Őrület nélkül élni és mégsem lehetni olyan józan polgár, mint a többi emberek.

Sok tünődésre, sok fejfájásra adott okot ez a bús magábaszállás.

Úgy vonszolta az életet, mint valami rendkívüli terhet és még az is örömet adott neki, hogy legalább annyi kötelessége, dolga van, cipelni a saját életét.

Néha végigment a kisvároson. Lógó fejjel, csüggedt lépésekkel, bánatosan, hosszú haja a vállán lógott, hosszú, ritka szakálla a kabátja gomblyukába gombolódott. Ha végigment a városon, félt az emberektől és borzadt a ránéző szemektől és valami torz öngúnnyal tette ki magát az emberek pillantásának.

Egy este valami csodálatos dolog történt vele. Először nem is értette, mi az: villámlás, mennydörgés, napsütés: állott mereven, állott és egy lassan, imbolygó léptekkel szembe jövő fiatal nő arcára bámult.

A nő észrevette őt és ránézett. Nagy szürke szemei voltak és élesen és valami titokzatos meglepetéssel nézett rá. Egy pillanatig a szemük össze is kapcsolódott és ő úgy maradt ott a járdán állva, megdöbbenve, mintha a villámsujtotta teljes lángra gyúlt.

Megfordult és utána nézett a leánynak. Az néhány lépést ment, ugyanolyan lágy és tétova léptekkel, mint akinek semmi dolga e világban. Csak indus nők tudnak ennyire karcsú, ennyire önfeledt lépésekkel járni és nehéz korsót emelni büszke fejükön. Ennek a leánynak mintha az élet súlyos korsója volna a fején, ugyanolyan játékos beleszokottsággal vitte magát végig a kis város keskeny aszfaltján a torz malterházak között, és a festő csak nézett, nézett utána, és egyszer csak megindult ő is ugyanolyan imbolygó, kissé botorkázó, kissé táncos lépésekkel, mintha a nő minden egyes pórusa külön ugyanolyan rezzenésre és mozdulatra indítaná egész testét.

A lány egyre lassabban ment, érezni lehetett rajta, tudja, hogy követi őt. A sötét kapunál egyet fordult, hogy átmegy a másik oldalra és ebben a pillanatban visszanézett és a szemük megint találkozott. A lány arcán az esti napfényben valami csodálatos tündöklő fény volt. Mosoly volt rajta. Valami boldog mosoly. Gúny is volt rajta, csúfolódás, kinevetés, de ez nem fájt. Ez olyan volt, mint a csaláncsípés, amely után meleg marad az ember bőre, de nem halálos. Hogy lehet az, hogy ily rövid pillanat annyi erőt, tüzet tud átsugározni egy lélekből a másikba. Vagy nem is átsugároz, csupán felgyujt? Kész száraz rőzsét, szalmakazlat, egyetlen szál gyufának a lángocskája lángbaborít.

Aztán a lány átment az utcán, a festő ott maradt és az egész világ szemét magán érezte és az egész lelke tüzelt, valami boldog szégyenkezést érzett és mégis csak ott maradt, kővé vált fakirrá lett, aki nem bír többé tízezer évig innen elmozdulni.

Szemközt a város egyetlen nagy kávéháza volt, nagy tükörablakokkal, márványasztalokkal. A lány ide ment be.

A festő szíve elszorult. Ebben a kis városban nők nem járnak kávéházba. Délután félhatkor, ki lehet egy magányos lány, egy ilyen szép lány, az Istennek ilyen kivételesen szép teremtése, aki karcsú, magas lábszárakkal, magasra emelt fejjel, rövid hajjal, egy Véda istennő aktjával belép a kávéház ajtaján.

Oly sokáig állott ott. Azt hitte napok teltek-multak el, bár csak néhány perc volt. Egyszer csak látta, hogy a lány kalap nélkül megáll az ablakban, nem néz őrá, aztán tovább megy egy másik ablakba, szórakozottan és tétován, de otthonosan.

Leforrázva érezte magát, megmozdult, tovább ment.

Ismét lehajtotta a fejét, ismét görnyedt lett, összeesett, az élet csüggedtsége súlyosabb lett benne, mint valaha. Fiatal korának emlékei, piszkos, kisvárosi emlékek ujultak föl benne. Diákkori, csúnya gondolatok szennyét érezte magán és lassan tovább ment.

Csak mikor kiért a mezőre, a városnak ellenkező részén, nem arra, ahol az ő házikója felé visz az út, csak mikor föltűnt előtte a leszálló nap fényében a Hódmező bokros, lankás, ősi tófenékszerű tájképe, akkor eszmélt magára. Ebben a tájban volt valami Közép-Ázsia képeiből. Távol hegyek is látszottak, csaknem olyan kéken, mint a hindosztáni csúcsok. Hirtelen karavánokat látott, tevéket a távolban, ahogy bókoló fejjel tova mentek az alkonyodó estén, aztán egy lányt látott, aki magas korsóval a fején jött a forrásról, egy magas leány, szürke szeme idevilágított és ő érezte azt a boldog szédülést, amely hatalmába kerítette egész testét.

Aztán megint nem látta a lányt. De lehúnyta a szemét, hogy lássa.

Önvédelemből.

A börtönőrt nem is hallotta, csak ment vele le a lépcsőkön, azt hitte, most mindjárt megbüntetni viszik s örült neki, hogy már vége lesz a dolognak. Jaj, nem asszonynak való ez: börtönt szenvedni. De a legény a lépcsőn nézte a cédulát, ami a kezében volt, s azt mondta. - Valami Flóris Jánosné...

Megállott, s iszonyú rémülettel nézett a katonaruhás fiatalemberre, ismerős? Honnan tudja a sógornője nevét.

- Valami Flóris Jánosné keresi magát, azzal fog beszélni az irodába.

A szíve erősen vert, a torka elfulladt, jaj istenem ez sokkal rosszabb, mint a büntetés.

Mikor bementek az irodába, csúnya fekete zugokon át, fa volt felhalmozva a pinceforma előszobákban, bedugta a fejét, sok ember volt ott s kereste a sógornét. Nem látta meg mindjárt, mert világos volt a szemének az irodában, akkor csak ott volt előtte a vastag szőke asszony, aki elébe jött.

Keserves nagy sírás fakadt ki belőle, az egész életét elsírta ebben a hangban: idejutni, idejutni! Börtönbe kerülni!

A két asszony egymásra borult, összeölelkeztek, erősen megfogták egymást s mind a ketten hangosan sírtak.

A börtönőr rájuk szólt ridegen:

- Ne sirjanak itt! Mert megyünk ám vissza! Nem azért jöttek ide, hogy sírjanak!

Egy kis csend lett körül. Az iroda csupa úriemberrel volt tele, akik nem sírnak, hanem inkább ingerültek, vitatkoznak, magyaráznak, az eszük dolgozik s talán nincs is érzésük. A két szegény asszony is abbahagyta a sírást, odaszédelegtek a lócára s leültek egymással szembe, úgy nézték egymást.

- Rozi, Rozi, nekem nem is szólt senki, csak az ujságból tudtam meg, mikor János hozta tegnap este az ujságot; én olvastam...

Újra sírtak.

- Mán megint kezdik? - szólt a börtönlegény.

Egy vastag börtönőr odaszólt kemény felügyelőjüknek: - Ne keménykedj!...

A legény elhallgatott, elrestelte magát és figyelte a beszédüket.

- Mit csináltál!... - kérdezte a szőke asszony csöndesen, mindjárt. Belőle újra kitört a zokogás, alig tudta mondani:

- Olyan szerencsétlen vagyok, kezembe volt a kés, ott állott mellettem, csak úgy szúrtam arrafele, az isten elvette az eszem, mindjárt ott meghalt.

A szőke asszony vörös szemekkel nézte.

- Önvédelemből,... hát akkor nem baj, - vigasztalta.

Az asszony felkapta a fejét, mert rengeteg nagy haja, mint egy süveg fedte, buja nagy erős fejét s megrázta kicsit; önkéntelen, de nyugodtan mondta:

- Nincs önvédelem... nincs... nem lehet azt mondani... mert egy ingbe állott a kályhánál, csak beszéltek az urammal egész csendesen...

Újra kitört belőle a jajgató sírás; de csak egy hang; lefojtotta, lenyelte.

- Hát akkor csak várd ki Rozi, - szólt enyhén a sógorné, - így megölöd magad... Nekem senki se szólt, az ujságból kellett megtudni: itt is van nálam.

Elővette a tárcáját, soká kereste benne, nem találta.

- Mindig itt volt, most nem tudom hol van, csak egy kis darab volt, ollóval kinyírtam az ujságból, hogy »Gyilkos szakácsné«. Hogy te késsel megölted Rudolfot, egy rovottmultú embert, szóváltás közben, csak ez volt benne.

Az asszony újra sírni kezdett, az arca már egész fekete volt a sok sírástól és epekedéstől, májfoltok ütöttek ki rajta; nagyon rossz színben volt; a negyvenéves asszony sanyarú élete párolgott belőle.

- A gyerek jól van, még minden ott van együtt, semmi se veszett el, csak már te vigyázz magadra, mert ha önvédelemből, akkor semmi baj se lesz, akkor mindjárt ki is eresztenek, mondta Jánosnak ma reggel az ügyvéd.

Az asszony megint összerázkódott, a feje furcsa remegő izgalommal zörgött a nyakán, s ingerülten riadt fel, csattanva vágott vissza:

- De ha nincs önvédelem: nincs!

A fogát összeszorította s ellenségesen nézett.

Aztán csendesen, kérő szóval mondta:

- Csak kenyeret hozzál be nekem lelkem, mert nem tudom enni ezt ezt a rettenetes rossz savanyú kenyeret, amit itt adnak.

- Hozok be neked, de csak vasárnap lehet behozni, addig már csak ezen szenvedj, Rozikám, pokrócot is hozok neked.

- Eredj el az anyámékhoz, azok adnak mindent, te csak hozd be, mert azok nem tudják behozni.

- Nem megyek, oda nem megyek, hogy három tojást adjanak: hozok én neked mindent, vajat, zsírt, tojást, lisztet, kenyeret, pokrócot. Nincsen nekem szükségem az ő három tojásukra, te is voltál jó énhozzám Rozi, mikor én gyerekkel feküdtem, meg mindig.

Rozi csak nézett, nézett maga elé: most olyan furcsa volt, hogy odakint él a világ, nyüzsögnek az emberek: csakugyan, az anyjához hiába küld akárkit, az nem fog adni semmit, milyen gyűlölet van a világba, az elítéli őtet... mindig elítélte... azt kívánta, hogy becsületes legyen, mintha abból meg lehetne élni, ahogy ők gondolják, az öregek... nem tudják, hogy mi van itt az embernek a szívében, milyen szorongás és gyűlölet... Könny futotta el a szemét, nagy haja lenyomta a fejét, összetöppedt: mire ez, mire kell az, hogy az embernek szíve legyen s egy rovottmultú csirkefogót... egy aljas csirkefogóval olyan jól tudja magát érezni, ahogy soha az urával, a gyerekeivel... Mi az a jó érzés: hiszen az se jó, az csak fájdalom és kínlódás és mégse lehet máskép; hiszen az urának szerette volna azt a kést odaszánni; de mi köze ahhoz az idegen emberhez: az urához; közelebb volt a szívének a rovottmultú, akit szeretett, hiszen szeretetből szúrt feléje, a szeretet, mert lenézte s szerette, megvetette, de szerette, meg akarta volna változtatni, hogy szerethesse, de nem lehet s a kés végzett...

A kövér, szőke sógorné folyton beszélt, csendesen, mindent elmondott: - Képzelheted a műhelyben mi volt ma, senki se dolgozott, csak azt beszélték... Nincs az ablakod az uccára? Elhozom a kisfiadat ide karon, az uccára, hogy lásd: ha kinézhetnél.

Száraz szemekkel nézett rá, nem tud sírni a gyereke említésére, csak halkan, félve mondja:

- Nincs; uccára nem látok.

Az őr, aki már megértette, hogy itt nagy bajról, igen nagy bajról van szó, beleszólt:

- Ide is behozhatja. A gyereket ide is be lehet hozni.

Összerázkódott s nem merte megmutatni, hogy fél a gyerekétől, a kisgyerek vádoló szemétől, csak egyre jobban összesüppedt s nézett, nézett maga elé.

- A műhelyben is mindenki azt mondja, hogy ha önvédelemből, akkor semmi baj sincs.

Erre kiegyenesedett s szikrázó szemmel nézett a sógornője szemébe, a jobb keze görcsösen összeszorult s úgy mozdult, mint akkor, a késsel s szinte feléje vágott:

- Nincs önvédelem!... mondtam!... hát ne kínozzatok! a kutya istenit, még itt se hagytok békin.

A puha szőke sógorné ijedten mozdult hátrább: a kést érezte a bordái közt: jaj ez a bolond asszony, a fekete szeme hogy ég, az a rettenetes nagy haja most a fején, a nap kívülről rásüt, egy sugár s vörösen szikrázik, mintha vér volna a hajában, tűz és vér.

Tenyészállatkiállitás.

Vasárnap délelőtt egy fiatal házaspár állott és nézelődött a tenyészállatvásáron. A férj vaskos fiatalember, akit az élet Budapestre láncolt, de a szíve a falu és gazdaság pipacsos mezőin éltette. Az asszony túlkulturált városi nő, aki csak az ura kedvéért jött ki a vásárra s egész lénye ellentmondott ennek a barbár világnak.

A legelső istállóban a férjen valóságos fizikai izgalom vett erőt. Két sorban tehenek és bikák állottak a jászolnál. Rideg kiállítási épület, minden állatnak a bal tomporára nagy szám ütve. Szép kövér, tiszta jószágok, percekig nézték őket. Csak sokára szólal meg a férj.

- Tudja isten, gyerekkoromban nagyobbak voltak ezek a bikák.

Az asszonyka ellenben meg volt lepve. Furcsának találta ezeket a nagy darab állatokat: mekkora bőr. Hozzá volt szokva az állatbőrhöz. A prém, a prém, ez az ideálja. Egy barátnőjének csikóbőrbundája van. Milyen furcsák ezek a nagy darab marhák tiszta prémben, lassan fordítják a fejüket. Lehúnyják nagy sötét szemüket, álmodoznak, milyen szép egy álmodozó bika. Ide van fordítva a feje. Rettenetes nagy zömök feje. A homlokán vastag göndör prémsapka: haj! Nagy ráncok a szeme körül: a nyakán lötyög a bőr, mint valami boa. Valami soha nem képzelt szépséget érzett bennük. Ahogy végigmentek két sor hatalmas bika között, érezte valahogy bennük az erőt, valami szörnyű, mindent elgázolni tudó akaratot. Nem is az izmaikat, a testi erejüket, hanem valami lelkierőt érzett kisugározni belőlük, olyan zömökek voltak, kondorhajúak s azok a gyönyörű fényes, hatalmas szarvak, kétoldalra, magasra fölvetve, mint valami kard... Mire valók? Dísz? megverekedni? jelvény? vagy fegyver?

- Maga megismeri a bikát? - kérdezte a férj csintalanul. - Maga még sose látott bikát... Tehenet már látott?

Az asszonyka lenézett az urára, valamivel magasabb volt nála, most érezte, hogy nőstény. Érezte, hogy karcsú, magas, hogy van benne valami erő, idegesség, valami jobb lelkianyag: ezek a rettentő állatok megkapták és megdöbbentették őt, de nem volt neki idegen ez a hatás: mintha otthon volna valahol; egy olyan lelkiközösségben, ahol ő már élt, ahonnan ki van szakítva, de ahol rögtön otthon érzi magát.

A férj magyarázatokba fogott és csillogtatta szaktudását. Fajtákról beszélt. Tejtermelő kvalitásokról beszélt, magyarázta, hogy mi a fontos, milyen pontok alapján adják ki a díjakat, megvizsgálta egy-egy állatnak a testalkatát, erejét, hústermelő lehetőségeit, sőt a színét is, ami mind számot tesz a díjak odaítélésénél. Az asszonyka hihetetlen ingerültséggel hallgatta. Nem akarta hallani ezeket a dolgokat. Mintha illúzióit vagdalta volna széjjel, tépte volna le durva kézzel ez a nyugodt, közönyös, hamis dolgokért lelkesülő öröm, ami az urából kiárad. Elszakította magát.

- Ezeket is nézze meg, - mondta a férj. - Nézze csak ezeket is, ezek is vannak olyan szép állatok, mint maguk a bikák: a gulyások.

Az asszony ránézett egy gulyásnak az arcára. Ebben igaza van az urának. Valahogy örömmel érezte meg, hogy ezek a pásztorok, akik cifra szűrben, csillogó karikákkal díszített ostorokkal a nyakuk körül és valami példátlan flegmával ácsorognak, támaszkodnak a bikák karámjához: ezek éppen olyan állatok, mint maguk a bikák. De valami különbség van köztük: ahogy a szemébe nézett egy öregedő pásztornak, pompás fej, ráncokba gyűrődött izmok az arcon, barna szem, barna szín, kondor bajusz: ez volt a két állat közül a kegyetlenebb. A bika, amelyik ott állott a pásztor mellett s valami nyugtalanság remegett az idegeiben, a leffentyűi, a bőrének a ráncai meg-megrázkódtak: ez a bika, egy drága, ártatlan kis lélek volt, egy szilaj, makacs kisgyerek, egy lefékezett, visszatartott rettenetes indulat, amelyik látszott, hogy szeretne valami óriási dolgot csinálni. Szeretne talán kitörni, láncot, kötelet, rudat, házat szétrobbantani és nekivágni magát a világnak... de ott áll, mozdulatlanul áll, tunyán, önmagát legyőzve... Az asszony félő ámulattal nézte a leláncolt bikát. No?... mi lesz? akarom, nem akarom? - mondta neki. - Merem, nem merem?... Beszámíthatatlan, ostoba paraszt állat... a szemük összekapcsolódott, a bika szemét vér öntötte el, vörös erekkel lett tele a szeme, az asszonnyal megszédült az egész világ, most úgy érezte, mintha egy nagy fény lobbant volna fel és már szétszakadt volna minden, százezer és millióezer esztendő, ami az ember és az állat között mint korlát, ott áll.

De ebben a pillanatban a pásztor megmozdult, odanézett a bikára. Erős kis feje, éles, szikár vonalai csak megrezzentek a bika szemében s mintha helyrezökkent volna a világ: az erkölcsi világrend örök nyugalma helyreállt. A bika fújva, egyet hördülve, nekilátott a szénának, az asszony pedig nagy bundájában, szemébe húzott barna kis kalapjával valami kecses, kacér állat boldog tetszelgésével tovább tekintett, más bikákra és más emberekre és mosolygott.

Az ura harsányan kiáltotta fülébe:

- Nézze csak, nézze csak, szép ez a nő?

Előttük nagyon fess úriasszonyka ment, barna kosztüm, barna kalap, barna cipő és hófehér prémmel volt mint boával a nyaka és rövid kosztümkabátjának szegélye dúsan díszítve.

Az ember utána nézett a mellettük elmenő kis pávaállatnak s önkéntelenül azt mondta:

- Na, úgy-e, érdemes volt kijönni?

Az asszonyka titokzatosan mosolygott, hirtelen visszapillantott az előbbi nagy, komor bikára, amely már lassan majszolta a friss szénát és azt mondta:

- Igen.

Nyomozás.

A csendőr végigkutatta az egész házat, az istállóba is bement s mindent alaposan megvizsgált.

Az asszony kipirult arccal kísérte, hetykén és gőgösen nézte a dolgot, mint aki biztos benne, hogy a lopott holmi már megszállott területen van: azt ugyan keresheti a csendőr.

- Mit kutat maga nálam, - mondta a csendőrnek élesen - van magának felesége, kotorásszon annál.

A csendőr, mint aki kígyósziszegést hall, visszafordult, s a szemébe nézett. A szürke éles szemek szívósan s kitágulva meredtek rá s az asszony úgy félszájjal mosolygott, egész furcsán, csak a félszáját húzta szét, mint valami vámpír, céda vagy vérforraló mosoly volt az arcán.

- Te büdös... - morogta a csendőr s pofonra nyílt a tenyere, de aztán elfordította a szemét, - majd horogra kerülsz egyszer, de az keserves lesz.

- Úgy? - mondta az asszony - olyan könnyen? csak úgy? No lám! Majd maga kerül még horogra: majd megmutatom én magának ki a tolvaj!

A csendőr újra ránézett, szikrázó szemmel nézett az asszony nagy szürke szemébe, amely oly mereven s tágan nézett rá mozdulatlanul, engesztelhetetlen dühvel, vagy mivel... Nagyon nyugtalan volt a tenyere, de csak újra elfordította a pillantását róla s köszönés nélkül kiment a kapun.

Az asszony gúnyosan nézett utána, harsogó mosoly volt az arcán: a csendőr, nagy darab egészséges ember volt, becsületes fickó, fiatal házas s jó egészséges nagy darab magyar.

- Paraszt, - mondta az asszony s befelé mosolygott, lehúnyta a szemét, sóhajtott s elismételte: - Paraszt.

Pár nap múlva, ahogy kinéz a kapun, a szomszéd zsellér fiát látja, ahogy jön végig a kapu előtt dúdolva. Ez egy szegény hülye volt, széles szájjal vigyorgott mindig s szokás volt vele bolondozni.

- Hunnen gyüsz Jóska? - kérdezte tőle.

- A csendőröktül.

Erre kiállott a kapuba.

- A csendőröktül? Mit kaptál ott, pofont?

- Ezt a köpönyeget.

- Hij de jó köpönyeg, - mondta az asszony s megfogta a fiún a köpönyeg ujját - ez egy igazi jó csendőr köpönyeg, csak az imádság tartja. Osztán melyiktől kaptad?

A legény vigyorogva mutatta meg, hogy attul a kisbajszú csendőrtől.

Az asszony szíve elkezdett pezsegni, a szeme nagyot lobbant:

- Úgy! - mondta, - a kisbajszútul, - no lám!... Megállj csak, megigazítom rajtad, katonaköpönyeg ez... Azzal feladta a hülyére a köpenyt, amelynek a félujja, mancsettánál leszakadt s a kezében maradt. A hülye nem vette észre, s mikor felvette a köpenyt, röhögött rajta, hogy az egyik karja úgy maradt.

Az asszony bedobta a köpeny ujját a kerítés alá, kicsit várt, míg elment a fiú, akkor utánaszólt:

- Megállj csak! micsoda köpönyeg ez?... Gyere csak vissza!... Hisz ez az én uram köpönyege vót... Hogy kerül ez a csendőrhöz?... Még tegnap itt vót a kiságyon az istállóba, megájj csak, megájj csak!

Elkezdett torkaszakadtából kiáltani, két-három szomszédasszonyt összecsődített s mindnek elmagyarázta, hogy a köpönyeg az övé, szegény uráról maradt, aki itthon halt meg mint háborús sebesült, de hogy rossz volt, a kiskocsis aludt rajta a dikón, az ólba s még egy-két nappal ezelőtt itt volt a köpenyeg, akkor veszett el, mikor a csendőr házmotozást csinált.

Nagy diskurálás lett a dologból az egész környéken, a fiatal csendőrt senki se szerette, mert igen kemény keze volt s nem nyelt el semmit.

Másnap már fülébe került a csendőrnek a hír; mikor végigment az utcán, megállott az asszony kapuja előtt.

- Héj! Gyüjjön csak ki! - kiáltott be neki.

Az asszony kijött az udvarra.

- Mit jár a maga szája? Hogy én elloptam a maga köpönyegét?

- Én nem mondtam, hogy maga lopta el, én csak azt mondom, ami igaz: a Jóska gyereken az én uram katonaköpönyege vót: aki elvitte az ólból, a motozáskor: az lopta el. Én nem mondtam, hogy maga lopta el.

- De az anyád irgalmát, - ordított a csendőr - büdös kutya, figyelmeztetlek, hogy rögtön tedd meg a följelentést, mert én nem tűröm, hogy a nevemen szánkázz stb.

Az asszony megállott bent az udvaron s szembe nézett a csendőrrel. Karcsú, magas termetét kihúzta, még magasabb is volt valamivel a csendőrnél s úgy nézett vele farkasszemet kitágult pupillákkal s meg se moccant egy arcvonása sem.

A csendőr elfordította a szemét s prüszkölő káromkodásokkal elment.

Délben felöltözött az asszony szépen s elindult a csendőrlaktanyába s följelentést tett a köpönyeg miatt.

Jegyzőkönyvet vettek fel, az egész faluban nagy volt a felháborodás, senki se hitt az asszony meséjében: hogy lehet azt bizonyítani, minden katonaköpenyeg egyforma.

Vizsgálat lett belőle s a csendőr törvény elé került.

A tárgyaláson mindenki csodálkozott rajta, hogy ilyen buta rágalommal lehet egy csendőrt megtámadni, az asszony nagyon tisztességesen jelent meg, csendes volt s feketébe volt öltözve.

- Mivel bizonyítja, hogy a köpönyeg a magáé.

- Kérem azzal, hogy: az enyém. Tessék megnézni, én varrtam össze a hátát barna pamuttal, csak úgy fircelve, tessék megnézni.

Megnézik a köpönyeget, ott a varrás.

- Meg azután az egyik zsebet én varrtam bele veres kartonbul.

Megnézik, az is úgy van.

- És kérem alássan: itt van, megleltem az egyik ujját a köpönyegnek a kamrába, a rossz lom közt, tessék megnézni, hogy nem belevaló-e?

Általános megdöbbenés: a köpenyujjat odaillesztik s még az a szakadás is pászol, hogy egy darabkája a köpenyen van, ami hiányzik az ócska magános ujjából.

Itt nincs mit tenni.

- Mit szól maga ehez! - kérdezi a hadbírófőhadnagy a csendőrt.

Az csak nézi, nézi a köpönyeget s a lelke is eláll az ijedtségtől.

- Volt ujja ennek a köpönyegnek?

- Hát ez egy rossz köpenyeg vót, - felelt csendesen a csendőr, - nem volt ebbe már semmi jó; se eleje, se hátulja; azér adtam annak a szegény hülye fiúnak... De ez az én köpönyegem vót, arra esküszöm; tábori csendőr vótam benne, még ez a repedés is ott szakadt Rarancénél, mikor az a nagy baj vót... Csak elnyűtt, rossz vót, má nem vót ujja, se semmije, de gondoltam annak a szegény hülyének még jó lesz valamire...

- Azt mondja meg, hogy hova lett az egyik ujja.

A csendőr hallgatott.

- Felhasználtuk fótnak... - mondta egy kis leleménnyel.

- Szóval ez az ujj, nem ide tartozik maga szerint.

A csendőr ujra hallgatott: azzal a nyomorult köpenyujjal, azzal nem lehet vitatkozni.

Nem lehetett segíteni, a csendőrt elítélték: rangjának elvesztésére, politikai jogainak három évre való felfüggesztésére.

Mikor hazamentek a faluba, a csendőr nagyon el volt keseredve, szorította azt a kemény paraszt állkapcsát s a szeme égett.

- Majd én kinyomozom, - káromkodott a kis felesége vigasztalására, - majd kinyomozom én! - s tenyerét emelgette. Míg az ítélet fellebezés alatt volt, addig még megmaradt a szolgálatban.

Egyszer csak úgy esett, hogy egyedül volt az irodában inspekción s meglátja, hogy az asszony megy az uccán.

- Hej, - kiáltott ki neki, - jöjjön be.

Az asszony egy pillanatig habozott, akkor elszántan befordult a kapun.

Ott állottak szemben egymással a csendőrségi irodában.

A csendőr most aztán farkasszemet nézett az asszonnyal, aki állotta, ahogy szokta; sovány volt az asszony arca, fehérbőrű sovány teremtés, karcsú, magas, szívós. A csendőr vastag volt, nagytagú.

Nem szóltak egy szót sem, de mind a kettő érezte, hogy itt most rettenetes leszámolás lesz.

- Hát hogy került magához a köpönyegem ujja? - mondta a csendőr s felemelte rettenetes tenyerét.

Az asszony szeme tágan nézett rá, az ajka, keskeny vámpirszája elhúzódott s a balsarkában megnyilt egy picit:

- Mit gondol? No! Hogy került!...

A csendőr feljebb emelte a tenyerét.

- Leloptad róla?! - villant ki belőle először a gondolat.

Az asszony elmosolyodott egy nagyon-nagyon parányit, a szeme alatt apró ráncok gyűrődtek, a csendőr olyan közelről nézte, hogy látta, hogy a baloldalon az állán a bőre tele volt apró hibával, gyűrődött volt, mintha mindig azon feküdne, vagy feküdnének...

- Elloptad? - mondta újra, rekedten.

- Maga úgy gondolja?... - szólt az asszony kihivóan, kacéran, lázasan, engedőn, titkosan.

- Úgy, bitang! - lihegte a csendőr s már nem bírta visszatartani, a tenyere leadta a rettenetes pofont.

Az asszony holtsápadt lett, egész arca megdermedt; elveszett belőle a vér; mint a halálra, nézett a csendőrre; a könyörtelen halálra, a meggyőzhetetlenre, a lebírhatatlanra, az elkerülhetetlenre.

De a csendőr is megriadt. Szörnyű kezét szinte mint egy dühöngő szelindeket fogta vissza s már másik kezével utánakapott az asszonynak, aki esett el.

Hőség robbant szét benne; valami akna, bomba; s a halálravált asszonyt, mint egy pelyhet fektette le a priccsre.

Csak nézte esetlenül, ahogy kezdett kigyúlni s égni az asszony megütött arca, mint egy rettentő seb: milyen hihetetlen vékony a bőre, fehér a homloka, mint a papíros s a bőre alatt látszanak a szökellő vércseppek, ahogy rohanva nyüzsögnek, mint hangyák a megbántott bolyban.

Akkor lassan ráhajlott s megérezte a szagát s elvesztette a fejét.

- Hallod-e, - szólt be egy csengő hang az ajtón; a felesége.

Meg nem bírt mozdulni: kővé vált, ott az asszony előtt; nem bírt felpattanni, hogy a maga párja elől eltitkolja a titkot.

A fiatal kis asszonyka rémülten nézte őket, az asszony a priccsen mereven feküdt, hátraejtett fejjel, égett szegény feje az ütéstől, de jó volt.

A csendőr mogorván tápászkodott fel s szembe fordult a feleségével:

- Hát te hogy mersz ide bejönni?... Nem tudod, hogy ide tilos? - nagy öklét összeszorította s ráemelte a kicsi asszonykára. - Tilos, a nyomozás érdekében.

Az asszonyka szemébe könny szökött s egész teste el kezdett remegni. Valami halk sikoltás tört ki belőle s elfutott.

A csendőr soká nézett utána, tompán, bután, akkor, mintha valami idegen erő markolta volna, lassan megfordult: az asszony szeme nézett rá szürkén és élesen.

Sokáig szembe néztek, akkor az asszony, alig megnyíló szájjal azt mondta:

- No!... Csendőr úr... Hát csak nyomozzon tovább...

A csendőr levágta magát egy székbe, öklére támasztotta a fejét s halálos unalommal, halálos izgalommal meredt maga elé.

A vidéki asszonyka.

A cigányprímás teljesen elkeseredve húzta a hallgató nótákat, a fiatal kontrás, aki ha lehet, maga is vele dalol a mulatókkal, hirtelen megbökte s odaintett a sarokpáholyban ülőkre.

Hangos kacagás áradt onnan az üres külvárosi kávéházra, ahol csak két-három asztalnál ültek vendégek; a kerületi kéményseprő a szomszédutcai bérkocsissal az új pénzügyminiszterjelöltről vitatkozott: »Én jól ismerem Bud Jancsit, - mondta a bérkocsis, - Máramarosszigetről, én nekem más miniszter nem kell, mert ha én elmegyek hozzá, az nekem kiadja az engedélyt: Máramarosszigeten ült a kocsimban, ismerem.« A kéményseprő nevetett rajta s azt mondta: »Ha Lukács László lesz a pénzügyminiszter, akkor a tőzsde rögtön megjavul, akkor megjön a bizalom...«