Copyright © Angela Murinai, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Dér Adrienn

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-21-8

A bossa nova egy brazil tánc, amely a bossa nova zene elterjedése után jött létre az 1950-es évek végén. Durván fordítva azt jelenti: „új hullám”, „új út” vagy „új ütem”.

A bossa nova lehetőséget ad a táncosoknak, hogy ha ismerik az alaplépéseket, akkor más táncokból vagy saját, belső indíttatásukból beépítsenek olyan mozdulatokat, amelyek illeszkednek a bossa nova hangulatához és ritmusához, mégis egyedivé teszik azt.

NYÁR

Bori

Ezen a napon kivételesen úgy alakult minden, ahogyan Bori eltervezte. Otthon azt mondta, vásárolni megy, közben néhány órára beugrik az irodába. Ez utóbbit azért jelezte külön, hogy legyen alibi a csinos outfitre és a pluszórákra. Valójában csak néhány percre akart találkozni Danival, a főnökével, hogy egyeztessék a jövő heti feladatokat. Amikor kiállt a garázsból, még vetett egy pillantást a házra. Hétvégén muszáj lesz a kerttel foglalkozni, mielőtt a virágokat megeszi a gyom. Jobb lett volna annak idején valami sorházba költözni, amelynek mindössze egy medencényi zöld terasza van. De nem, nekik csak a kertes ház jó, mert a gyerekeknek kell a szaladgálás. Most meg tavasztól őszig állandóan lehetne gyomlálni, füvet nyírni, gazolni, miközben a mászóka, a hinta elhagyatva álldogál évek óta. Kivágta balra a kocsit, aztán betekerte a kormányt egyenesbe, és gázt adott. Belenézett a visszapillantóba, a ház lassan kis ponttá zsugorodott. Az otthona.

A mindennapjait nagyjából tizenöt éve a gyerekekhez, a férje napirendjéhez, az aktuális munkahelyéhez és a feladataihoz igazította. Viktort nem volt egyszerű beilleszteni ebbe a zsúfolt életbe. Időnként megterhelőnek érezte a randikat, a készülődést és azt az egész felhajtást, ami a szeretőzéssel jár. Utálta, hogy sakkozni kell az idővel, együtt élni a bűntudattal, hogy ez is valami olyasmi, ami alkalmazkodást kíván tőle. Mégis ragaszkodott a találkozásokhoz, mert a férfi jelentette neki az énidőt, a kikapcsolódást, a titkos életet. A szabadság illúzióját. Ezen kívül nem lehetett kifogás vele kapcsolatban. Bori az átlagos nők életét élte, szolgálta a családot, megfelelően kevés gondolatot pazarolt önmagára. Viktor megjelenése óta pedig mintha valami pluszenergia is hajtotta volna, még erősebben törekedett arra, hogy jó anya és jó feleség legyen, miközben egyre csak győzködte magát: ha valakinek joga van a félredugáshoz, az éppen ő. Igen, mert őt sokkal korábban elhagyták, mint ahogy ő megcsalta Andrist. Mármint a férjének nem volt szeretője, csak épp társnak nem lehetett nevezni: nem hallotta Borit, nem látta azt sem, a feleségének milyen piszkosul sivár az élete, miközben levegőt sem kap a feladatoktól és a felelősségtől. Hogy halálosan elege van ebből az egészből, ami az életük. Viktort egyelőre nem unta, sőt, nagyon is izgalmas órákat élt meg vele, miközben a lelkiismeret-furdalását elnyomva azt magyarázta magának: amíg otthon elvégzi a dolgát, addig joga van a „viktoros” délutánokhoz. Ez különben sem kapcsolat. Nem szerelem, nem szövetség, nincs mögötte ígéret, ez csak egy szerep, ami majd eltart valameddig, és ez, ellentétben a többi szerepével, legalább róla szól. Az anya, feleség, háziasszony álarca fölé felvett egy újabbat, és játszani kezdte a dögös, szexi macát. Kissé idejét múlt kifejezés ez, manapság már senki nem használja, de jobb nem jutott eszébe. Harminchét éves, ne vicceljünk már! Amikor ő volt fiatal, a hozzá hasonló nőket „dögös macának” mondták. Fogalma sincs, manapság mi a helyes kifejezés a kívánatos, majdnem negyvenesekre. Milf, vagy mi. Erről hallott már. Na, ő is ilyen milf, akinek két kamaszodó gyereke van, és még épp a klimax előtti utolsó óráit éli. Másodvirágzik. Szó szerint. Simán lepipálja húsz évvel ezelőtti önmagát. Bori mindig is szép nő volt. Érettségiig az iskolai csapatban röplabdázott, aztán a fősuli első két évében még eljárt edzésekre, de hamarosan belátta, belőle úgysem lesz sportoló, akkor meg minek fecsérelni rá az az időt. Viszont a karcsúságát soha nem veszítette el, hiába a két szülés. Mézvörös haja a háta közepéig ér, fehér bőrét ilyenkor, nyár elején megszórja szeplőkkel a nap. Keskeny szája mögött fehéren villannak a fogai. A két szemfoga kissé előrébb áll a többinél, emiatt mindig komplexusai voltak, pedig sokan szépnek látják a szabálytalan gyöngysort. Néha épp a másik ember hibáiba szeretünk bele, miközben a tökéletességet ijesztőnek érezzük. Bori mosolya vonzotta a szemet, az pedig egyenesen ellenállhatatlanná tette, ahogy megrázta a haját, a fejét hátravetette, és kissé elnyílt szájjal kacagott. Andris imádta, ahogy azt is, amikor vasárnap reggel, megtámasztva a konyhapultot, két kézzel markolta a bögréjét, és álmodozva nézett ki az ebédlő széles ablakán. Ilyenkor rendre bekapcsolta a JBL-t, keresett valami lágy ritmusú vasárnapi zenét. A dallamok egy-egy ismert sláger átiratai voltak. Michael Jackson, Queen vagy Matt Bianco jazzre hangolva. Nem jazz, mondta Bori, amikor a férje száját elhúzva jelezte, hogy ő igencsak egyhangúnak érzi ezt a zenét. „Nem unod folyton ezt a jazzt? Minden dal ugyanolyan.” „Bossa nova, kicsikém. Bossa nova – mosolyodott el Bori. – Nem mindegy!” Itt megemelte a mutatóujját, és viccesen eltúlozva a mozdulatot, jelentőségteljesen rázta a fejét, elvégre tényleg nem mindegy, hogy jazz, vagy nem jazz. Néha belemerült a zenébe, kibújt a papucsból, és meztelen lábbal araszolgatott a reggeli fényben. Lehunyta a szemét, finoman tekergette mindkét karját, ügyelve arra, hogy a kávé ki ne löttyenjen a bögréből. Az ismerős részeknél együtt dúdolt a zenével. Fogalma sem volt arról, mennyire vonzó ilyenkor, mert eszében sem volt annak lenni. Csak a ritmus, a testében áramló vér lüktetése, az élet misztériuma mozgatta. Ilyenkor olyan volt, mint a virág felett lebbenő pillangó vagy a saját szépségéről mit sem sejtő pipacs a réten. A felületes szemlélő úgy gondolhatta, boldog, pedig ő csak nem volt boldogtalan. Borinak különös tehetsége volt ahhoz, hogy a szürke, unalmas életből kicsipegesse azokat a pillanatokat, amelyek közel viszik őt a boldogsághoz. Azzal, hogy lett egy szeretője, tudattalanul bár, de saját mentális és testi jóllétét szolgálta, amennyiben hetente minimum egyszer elhitte egy férfinak – aki nem a férje –, hogy ő maga több, mint háztartási alkalmazott.

Ezen a napos, derűs délutánon sem véletlenül rakta össze úgy az ügyeit, hogy igazoltan távol maradhasson az otthonától. Az irodában elintézett néhány megrendelést, váltott pár mondatot Danival, majd az órára pillantott, és megjegyezte, hogy sürgős dolga van. Egy ideje már finoman rezgett a hasa, persze nem a hájtól, ahogy ezt egy ilyen korú nőtől elvárnánk, hanem a benne növekvő vágytól. Ha eszébe jutott, hogy alig néhány óra választja el egy (vagy több) orbitális orgazmustól, azonnal nedvesedni kezdett a nunája. Vagy pinája. Vagy puncija. Vagy hüvelye. Vagy vaginája. Azzal is folyton bajban volt, hogyan nevezze legnagyobb örömei és nehézségei forrását, mivel minden, általa ismert kifejezés túlságosan orvosi, közönséges vagy gyermeteg volt. Elköszönt a főnökétől, és bevágta magát az autóba. Belenézett a tükörbe, húzott mindkét ajkára egy-egy csíkot a színezett Labellóból, aztán elindult, hogy a nagy dugaton előtt még elintézhesse a bevásárlást. Talán vesz valami apróságot is, amivel feldobja a már most is über szexi öltözékét. Amióta Viktor megjelent az életében, olyankor is csinosan öltözött, amikor a férfi épp a családjával volt, vagy Bori volt a családjával. Sőt, akkor is, amikor a gyerekek ügyeit intézte, ebédet főzött, liliomot ültetett, felmosta a padlót, vagy amikor hegyet mászott, a háta mögött egy csapat hangoskodó kiskorúval. Olyankor is, amikor Danival azt találgatták, miképp győzzék meg az általános iskolai tanárokat, hogy az ő cégüket bízzák meg az osztálykirándulások lebonyolításával. Harminc százalék felárral természetesen, amit majd a kedves szülők fizetnek ki. Ez az ára annak, hogy a pedagógusoknak kevesebb dolguk legyen.

Bori ezúttal galambszürke ceruzaszoknyát viselt, amihez fekete top, karcsúsított blézer és az elmaradhatatlan tűsarkú dukált. Ez utóbbiban már most fájt a lába, de azért hordta szorgosan, pedig a nagyujja tövénél már jól láthatóan kezdett kialakulni a bütyök. Pár év, és elfelejtheti ezeket a cipőket, de most nem foglalkozott ezzel. Majd kitalálja, miben jár, amikor itt lesz az ideje. Ebben a percben csakis az a fontos, hogy az outfit tökéletes legyen. Az öltözéke illett a munkájához, vagyis ahhoz, aminek a munkáját képzelte. Utazásiiroda-vezető helyettes. Ezt mondta, amikor meg kellett határoznia önmagát, pedig a szíve mélyén érezte, hogy igazából csak egy szélhámos töpszli anyagi gyarapodását szolgálja. Még tavasszal jelentkezett erre az állásra, amikor besokallt a biztosító call centerében őt érő atrocitásoktól. Bori igazán türelmes ember, de amikor naponta hússzor küldték az ördög redvás farkára, az nem tett túl jót a vérnyomásának. A bére, amit ott össze tudott házalni, még a bevásárlásokra sem volt elég, jutalékot alig kapott, mivel nem volt eladása. Pedig akár jól is mehetett volna, ha azok, akiket a megkapott lista alapján felhívott, hagyták volna szóhoz jutni. De akármilyen bűbájosan kezdte a mondókáját, az emberek folyton rácsapták a telefont, vagy azt mondták, dolgoznak, ne zavarja őket a hülyeséggel. De a legkellemetlenebb mindig az, amikor meghallgatják az egész betanult litániát, és csak utána pattintják le. Kellett egy év, mire rájött, ez soha nem lesz jobb, keresni kell valami más munkát. Dani hirdetését egy reklámújságban találta. Jó szervezőkészséggel rendelkező embereket keres utazási irodába, ezt írta. Hamarosan kiderült, hogy ez az „iroda” egy bérház nyolcadik emeletén egy másfél szobás lakás, ahol egyedül Bori várt állásinterjúra. Talán azért, mert nem akarták mind a száz jelentkezőt egyszerre fogadni, de az is lehet, hogy rajta kívül senkit nem érdekelt a lehetőség. Ő viszont úgy gondolta, szuper állás lesz, a telefonos házaláshoz képest mindenképp. Így amikor néhány nappal később a férfi felhívta, hogy övé a munka, majd kiugrott a bőréből. Ha nem kell semmit eladni vagy tukmálni, az már jó. Dani nagyjából tíz évvel fiatalabb nála, és Bori már az elejétől mulatságosnak találta az erőlködést, amivel próbált komoly üzletembernek látszani. Úgy tett, mint aki ért az utazásokhoz, ám ahogy nőtt a bizalma Bori iránt, elmesélte, hogy korábban leselejtezett műszaki cikkeket vásárolt kilóra, aztán a még működő mosógépeket egy átalakított dupla garázsban eladta. Ezzel akart az otthonról hozott nincstelenségből kimászni, és ebből szedte össze azt a négyszázezer forintot, ami az iroda elindításához kellett. Utazások, osztálykirándulások, ilyesmi. Gyorsan kiderült, hogy valójában ez is call center, csak itt nem biztosítást, hanem kirándulást kell eladni, viszont ezt legalább megvették. A tanárok örültek, amiért nem kellett a programokat kitalálniuk, buszt szerezni, felelősséget vállalni, hanem végre ők is élvezhették a túrát. Bori azt szerette legjobban, amikor felvitték a gyerekeket a hegyekbe, és miközben a csoport végigmászta velük a Rám-szakadékot, megtanították őket, hogyan lehet túlélni egy éjszakát az erdőben. Tiszta Bear Grylls-érzés. Nem csupán a gyerekek, de gyakran a tanárok is terepszínűre festették az arcukat, aztán a túra során megtanultak vizet tisztítani kavicson, homokon átszűrve, vagy lehullott ágakból kunyhót építeni. Ilyenkor Bori sem tűsarkazott, hanem zöldre kent képpel, mű katonai ruhában, bakancsban trappolt az erdei ösvényeken. Időnként Lucát is kivette a suliból, hogy magával vigye ezekre az utakra. Dani ennek határozottan örült, mert olyankor nem fizette ki a nő aznapi bérét, mondván, programot biztosít a gyerekének. „Ha Bandus is szeretne jönni, akkor meg én fizetnék, ugye?”, kérdezte egyszer Bori, nem titkoltan arra célozva, hogy nem tartja igazságosnak az eljárást, ám Dani szokás szerint elheherészte a választ, Bori meg ráhagyta. Nem azon az ötezer forinton múlik az életük, amit Dani nem fizet ki neki, a kislány pedig mégiscsak jól érzi magát. Így lett a munka, és így lett Viktor is, akit akkor rendelt oda Dani, amikor megbolondult az irodai számítógép. Mert, kérem szépen, egy menő főnök nem bóklászik szerviz után, mint egy proli, hanem házhoz rendeli a szakembert. Bori nagy odaadással vetette bele magát a munkába, nem csupán azért, mert tetszett neki, hanem mert jó ideje anyagi függetlenségre vágyott. Ezt a függetlenséget akkor veszítette el, amikor először maradt otthon, Bandus születése után. Aztán jött Luca, és ő szépen lassan kicsúszott a világból. Visszamehetett volna tanítani, elvégre magyar-történelem szakos tanárra mindig szükség van, meg is próbálta, csakhogy Andris ekkoriban is vidéken dolgozott, Bori pedig képtelen volt egyedül koordinálni az életet két kicsi gyerekkel. Kilépett az iskolából, hogy csináljon egy kis MLM-vállalkozást. Élete legostobább döntése volt, és a mai napig nem érti, hogyan dőlhetett be egy ilyen átverésnek. Méghogy passzív jövedelem! Így húzták csőbe, mert ugye majd eljön a pillanat, amikor neki már nem kell a barátait és idegeneket zaklatni, hanem megteszik ezt a drága munkatársai, akikkel meg neki kell elhitetni, hogy ez az évszázad üzlete. Mire rájött, hogy ebből soha nem lesz értékelhető mennyiségű pénze, arra is ráeszmélt, hogy már tíz éve lelépett a katedráról. Nem akart visszatérni a pályára. Riasztotta, ahogy az utóbbi években lezüllött az oktatás, és igazán magában sem bízott. A két saját gyerek rendesen adott az idegrendszerének, a háta közepére sem kívánt egy kamaszodó osztályt. Éppen ezért próbálkozott bármi mást csinálni, amiből pénze lehet. Május vége óta heti háromszor mászott át valami hegyen, a többi napon pedig az irodában ült vagy otthon szervezkedett online. Amióta kitört a vakáció, nem szívesen hagyta egész napra egyedül a gyerekeit. Félt, hogy valami történik velük, amíg nincs otthon. Mi van, ha akkor gyullad ki a ház, vagy a szél lekapja a tetőt, vagy ki tudja? Számtalan negatív forgatókönyv pergett már le a fejében: mitől minősül szar anyának. Már abban sem volt biztos, egyáltalán lehetne-e anya anélkül, hogy folyton előírják neki, mit tegyen és mit érezzen. Ő még kulcsos gyerek volt a nyolcvanas években, és tizennégy évesen a szülei elcsent Sopiane cigijétől kapott először köhögőrohamot. El is ment a kedve egy életre a dohányzástól. Ilyet az ő gyerekei biztos nem csinálnak. Mondjuk, nincs is otthon cigaretta. Viszont mindketten igazi jó lelkek. Nincs kamaszos lázadozás, rossz társaság, ellenkezés. Nem nagyon kell félni amiatt, hogy az ember mire ér haza. Bandus és Luca kicsit szorongó, kötelességtudó, kedves gyerek. És nem csupán azért mondja ezt, mert anyavakságban szenved, hanem mert tényleg soha nem volt velük problémája. Bori remélte, hogy ez így is marad. Luca még csak tízéves, Bandus már tizennégy, szóval még beüthet náluk a kamaszdili. Most a férje van velük, ilyenkor Bori is nyugodtabban intézi a titkos életét. Egy finom, csipkeszélű fekete harisnya feszült a combján. A közelgő randi ígérete tíz centivel a föld fölé emelte. Már bent volt a Tescóban, amikor Andris telefonált, mert a fűnyíró szavatossági papírját kereste, amit Bori soha nem látott. Egy percre összeszorult a gyomra, és az eddigi könnyed lebegésből a földre huppant. Ő tette volna el? De hová? Nem akart ezzel foglalkozni. Keresse meg a nyomorult papírját, elvégre ő is ott él, abban a házban! Mindig ezt csinálja. Kiáll a szoba közepére, és megkérdi, hol van ez vagy az. Mit tudja azt Bori? Ezt is bizonyosan Andris tette el, amikor diadalittasan hazahozta a fűnyírót, hogy aztán valami őrült nagy hősnek képzelje magát, amikor kivonul a gyereknevelés, a mosogatás meg a napi dolgok elől füvet nyírni. Berántja a gépet, és attól kezdve hozzá sem lehet szólni, mert úgysem hallja a bömbölő motortól. Grasszál le és föl a kiégett gyepen, miközben Bori csinál minden mást. Letette a telefont, és eszébe jutottak az üvegek, amiket még a randi előtt akart beszerezni a hétvégi befőzéshez. Befordult a háztartási osztályra, és épp a fedőket válogatta az egyik polc előtt, amikor újra megszólalt a telefon. Ezúttal Bandus hívta azzal, hogy szeretne a számítógéppel játszani. Bori felsóhajtott. Otthon van az apja, akkor miért megint neki kell a rossz rendőrnek lenni és nemet mondani? Kiderült, Bandus már bepróbálkozott Andrisnál, aki nemet mondott neki, most nyilván azért hívta az anyját, hogy kijátssza őket egymás ellen, de ezúttal nem jött be a számítása. Kifelé menet Bori még kapaszkodott a foszladozó érzésbe, hogy ő tulajdonképpen egy vidám, felhőtlen és leginkább szabad nő, akinek hamarosan randija lesz. Legalább erre a néhány órára szerette volna letenni a szerepet, amit tizenöt éve vett a nyakába a boldogság ködös ígéretébe csomagolva. A táska húzta a vállát, amikor a harisnya alig észrevehetően elmozdult a combján. Amikor kiválasztotta az üzletben, akkor nem gondolt arra, hogy egy ilyen darab bármikor váratlanul lecsúszhat róla, hiszen csak egy gyenge szilikonpánt tartja a vékony lábán. Legalább ötven méterre állt az autója, a kezében üvegekkel teli szatyrokat markolt, de a csipke magasról tett a kínlódására, és minden lépésnél egy milliméterrel lejjebb csúszott. Alig két centire volt már attól, hogy semmi ne tartsa, és a bokájára hulljék. Lerakta a táskákat, és mit sem törődve azzal, látja-e valaki, felrántotta a szárakat. Ekkor eszébe jutottak a harisnyakötők, amiket éppen az ilyen helyzetekre találtak ki. Visszacsörömpölt az üzletközpontba, és betért az első fehérneműboltba. Máskor hosszan gondolkodott volna, hogy valóban szüksége van-e harisnyakötőre, ezúttal azonban csak a méret érdekelte. Fizetett, majd a finom selyempapírba tekert csomaggal a mosdó felé vette az irányt. Magára húzta a szűk helyiség ajtaját, lepakolt, kibontotta a kötőt. Hihetetlen darab volt. Hihetetlen és értelmezhetetlen. Egy darabig tekergette, nézegette, majd felhúzta a derekára, úgy csavargatta a pántokat ide-oda. Nem talált se pattintót, se akasztót, csak valami csúsztatós műanyag vackot, amiről nem tudta elképzelni, hogyan tartja majd a harisnyaszárat. A fenekével megtámaszkodott a mosdó csempézett falán, és lihegve küzdött élete első harisnyakötőjével. Elkeseredetten erőlködött, hogy a csat valahogy elkapja a csipkét, amikor valaki rányitotta az ajtót. Egy nő meredt rá, aki maga is megijedt attól, hogy talált bent valakit. Felrántotta a szemöldökét, majd visszacsukta az ajtót, és távozott. Néhány perc kínlódás után Bori belátta, a kötővel nem boldogul. Kibújt belőle, húzott egyet a harisnya szárán, és üvegekkel a hóna alatt kicsattogott a szupermarketből. A kocsi visszapillantó tükrében még megigazította a haját, és kipróbálta a legédesebb mosolyát. Megtapogatta a harisnyát, és örömmel érzékelte, hogy az a helyén van.

A kávézóba belépve azonnal meglátta Viktort, aki rámosolygott, és a mutatóujjával jelzett neki. A pillantásától Bori úgy érezte, ő a világ legkívánatosabb dívája. Az asztal felé riszálva erősen koncentrált a cipőre, a harisnyára, a könnyed lépésekre, ám ekkor újra megszólalt a telefonja. Rápillantott, ingerülten fújt egy alig észrevehetőt, és kinyomta. Talán még mindig nem került elő a fűnyíró papírja, vagy Bandus mégis kikönyörgött egy óra számítógépezést. Ki tudja, mi van már megint? Kit érdekel? Úgy érezte, ezt a pillanatot nem adja senkinek. Nem akart most anya lenni, feleség lenni. Arra akart figyelni, amiért idejött. Viktorra. Ez egyébként is különleges, csapatépítő randi. Ma kivételesen nemcsak szex miatt találkoztak, hanem úgy voltak együtt, mintha tényleg partnerek lennének, akik most ismerkednek.

– Vedd fel nyugodtan! – nyitott a férfi, aki ezek szerint látta, amikor Bori benyúlt a vállán lógó táskába, és miközben félig kihúzta a telefont, rápillantott.

– Áh, semmi. Semmi jelentős. Itt vagyok.

– Oh, azt hittem, munka.

– Melóból jövök. Imádom. Kitaláltam egy új kirándulást, arról beszéltünk Danival. Én bírom ezt a Rám-szakadékot, érted, de annyi szép hely van még az országban. Például itt vannak a Budai-hegyek. – Miközben tervezgetett, leült az apró, kávéházi asztal mellé. Megérezte Viktor illatát, és rögtön ezután a kezét is a combján, amitől elöntötte a forróság.

– Kérsz valamit? – kérdezte a férfi

– Hát persze. – Bori felvette az asztalról a menüt. – Együnk valami finom süteményt! Mondjuk, legyen lúdláb! És kávé. Sok kávé.

Bori élvezte a kezet a combján, és jót kuncogott ezen a ludas metaforán. Lúdlábtorta, gigágá. Úgy is érezte magát, mint egy fruska, egy liba, akit annyira elsodor a randi izgalma, hogy egyetlen értelmes szót se tud kinyögni a fejében villogó vörös, „szexet akarok” táblától. Nem is emlékszik, mikor voltak utoljára ilyen élményei.

– Talán szólok a nejemnek, hogy kiránduljanak ők is veletek – mondta a férfi. Majd megjött a pincér, ők pedig leadták a rendelést: lúdlábtorta, latte macchiato. Bori az asztalra könyökölt, állát két, összekulcsolt kezén támasztotta meg, és felvonta a szemöldökét.

– Azért elég morbid volna, ha én kirándultatnám a feleséged.

– Miért? Szerintem inkább érdekes. – Viktor gonoszul vigyorgott.

– Élveznéd?

– Talán. A két nőm együtt, egy helyen.

– Nem hozhatod ilyen helyzetbe őt.

– Miért? Nem tudná, ki vagy.

– Pontosan azért. Úgy lenne ott, úgy lenne hozzám kedves, hogy nem ő döntött erről. Fordított esetben én nagyon kiborulnék.

– Nem borulnál ki, mert nem tudnál róla. Még barátok is lehetnétek. – Megint mosolyra húzta a száját.

Mekkora seggfej ez!, gondolta Bori.

– Szóval velem is megcsinálnád? Jézus, ez nagyon perverz! Tényleg élveznéd, hogy ennyire kijátszod? – Megrázta a fejét. – Rám ebben ne számíts! Tutira nem mennék el smúzolni vele. Eh, még a végén megkedvelném.

Kihozták a tortát: egy lúdlábat, és egy fatörzset, amit szintén megrendeltek.

– Felezzük? – kérdezte Bori.

Ezt a szokást otthonról hozta. Andrissal rendszeresen másféle fagyit, sütit választottak, aztán belekóstoltak egymáséba. Most is úgy nyúlt Viktor tányérjába, mintha a férje ülne ott. Aztán a saját villájára vett a lúdlábból, a férfi elé tartotta. Viktor bekapta, bár nem rajongott különösebben a csokoládéért. Szerette ezt a természetességet Boriban. A felesége sokkal visszafogottabb volt. Janka mindig szem előtt tartotta, hogy mit gondolnak mások, ezért soha nem fordulhatott volna elő, hogy nyilvános helyen túl hangos vagy illetlen legyen, vagy egy cukrászdában átnyúljon a férje tányérjába. Ez a fesztelenség, ami Boriból áradt, vonzó és izgató volt. Újra rámarkolt a nő combjára, de legszívesebben a bugyijába nyúlt volna be, vagy vitte volna hátra a raktárba, hogy feltegye a falra. És lehet, hogy ez a nőnek is tetszene.

Bori nem tervezte ezt a viszonyt, de ha nem találkozott volna Viktorral, biztosan jött volna valaki más, ahogy tavaly is volt egy próbálkozása. Még a biztosítónál keveredett össze egy fiatal gyakornokkal, és mire észbe kapott, már ott volt a kis, szoba-konyhás albérletében, ahol sebtében toltak le egy numerát. Megalázó volt, pedig a srác fényesre kefélte, miközben Bori azon gondolkodott, hogy szabad-e tusolás nélkül belemenni a szexbe. Ettől nehezen tudott koncentrálni arra, hogy jó legyen neki, és hát nem is lett jó. Amikor egy gyors elköszönés után beült a kocsiba, legszívesebben leköpte volna magát. Azért párszor még összejöttek, talán mert Bori így próbálta a dolog színvonalát emelni. Úgy vélte, ha nem egyszeri dugás lesz, akkor a szánalmasságából is veszít majd.

Egy napon azonban a kis nyomorult tett valami lekezelő megjegyzést a hűtlen nőkre. Bori nem hitt a fülének. Ettől kezdve egyetlen szót sem szólt a fickóhoz, csak némán gyűlölte őt.

Ez volt az utolsó lökés, hogy elhagyja a biztosítót, és új munkát keressen. Viktorral kapcsolatban sem voltak illúziói, éppen ezért nem értette, miért játssza el most a lovagot. Jólesett neki a kedvesség, a cukrászda, a beszélgetős randi, nem arról van szó, hogy nem, csak nem érezte igazinak. Ez nem egy épülő kapcsolat, nincs szükség ezekre a panelekre. El kell menni, lenyomni, amiért jöttek, aztán hazamenni. Nem érzelgősködni, hogy még a végén összezavarodjon az ember. De nem, mégsem volna jó úgy sem. Akkor az hiányozna, ami emberivé teszi a viszonyukat. Nem jó ez se így, se úgy. Valójában a férjét sem akarta bántani. Nem ellene volt itt, hanem önmagáért.

Az elmúlt években megtanulta, hogyan lehet minél kevesebb erőfeszítéssel és konfliktussal működtetni a házasságát. Ez ment is, csak közben ő tűnt el. Ez az élet már rég nem az volt, amire valaha leszerződött. Emlékszik a lánykorára, amikor a házasságot egy olyan intézménynek képzelte, amitől az élete, és ő maga is többé válik, ehelyett Bori egy ideje nagyon is elveszettnek érezte magát. Hogy erről Andris tehet? Talán nem, csak éppen ő van itt, őt kell néznie, ahogy egyre idegenebbé válik, míg végül már azt is nehéz elviselni, ahogy a levegőt veszi. Úgy folyik el az élet, a kettőjük közös élete, ahogy a homok pereg az ujjai közül. Hát, nem erről volt szó. Bori belefáradt abba, hogy a férfi érzelmi és testi jóllétéért is ő vállaljon felelősséget. Utálta, hogy azért kell kedvesnek, készségesnek, nedvesnek lennie, hogy Andris jól érezze magát. „Szerintem mindenki a saját boldogságáért felelős”, mondta egyszer a férfinak, akiben ettől a mondattól elakadt a levegő. Akkor ráhagyta. Nem érti, kár is magyarázni. A férjének a házasság azt a biztonságot jelenti, hogy mindig lesz egy elérhető, használható test és lélek, ami neki lett kiutalva. Legjobb lenne, ha ő is szerezne egy barátnőt, akire rábízná az érzelmi és testi szükségleteinek kezelését, őt meg békén hagyná. Bori kereste magában a féltékenységet, de hiába. Talán már nem is szereti Andrist? Hiszen jólelkű, intelligens, csak valahogy nem érti, nem érzi Borit. Biztosan lehetne másképp, biztosan vannak, akik boldogok a házasság adta keretek között, de ő nem az az ember. Talán nem is monogám. Ezt sem tudja. És azt sem, hogy van-e olyan férfi, aki mellett nem sodródna külső kapcsolatba. Keres valamit, vagy ő csak egy ribanc, akinek kell a kalandozás? Fogalma sincs, mi lenne, ha Andrisnak tényleg lenne valakije, de így, hogy nincs oka aggódni, azt képzeli, könnyebb lenne az élete. Amikor felhozta a témát, a férje elkerekedett szemmel meredt rá. Ő szereti Borit, hüppögött felháborodva. Ő nem akar más nőt. Miért nem? Attól még szeretheti őt. Bori szkeptikus volt ezzel a szeretéssel kapcsolatban is. Mi az, hogy szereti? Szereti megspórolni a melót. Egy feleségnek nem kell udvarolni, vagy ha igen, akkor sem a nulláról építkezik, ráadásul biztosra mehet, hogy megkapja, amit a kedvességért cserébe vár, elvégre házasok. Tizenöt év! Bori azt is észrevette, hogy a belső órája egy ideje úgy ketyeg, mint Andris gerjedelme. Ahogy nőttek a férfi szexuális energiái, úgy vált Bori egyre feszültebbé. Már mondani sem kellett, pontosan érezte, mikor kell szétrakni a lábát ahhoz, hogy a férje ne kezdjen el fájdalmasan sóhajtozni, duzzogni vagy csapkodni. Esténként Bori végeláthatatlan ideig csörömpölt a konyhában, arra várva, hogy Andris végre elaludjon a tévé előtt, majd amikor meghallotta a hortyogását, lábujjhegyen beosont a hálószobába, és igyekezett minél hamarabb elaludni. Szívesen elvált volna, de még várt. Annyira még nem volt rossz. Különben meg miből tartaná el a gyerekeket? Mit mondana nekik? Andris tényleg jó ember, ha úgy vesszük. Nem verekszik, nem iszik, és persze nem dug félre. Sajnos. Mert Bori meg igen. Ez az ő gyógyszere, a forradalma. A szelep, amelyen kiadhatja a gőzt. Így lázadt, így élvezett, így bizonygatta magának, hogy van szabad akarata, szabad döntése, kontrollja az élete fölött.

Bori mindig csodálattal nézte Ildit.

Az utóbbi években barátja sem sok maradt. A házasság és a gyereknevelés ezt is feleszi. Főleg, amíg a gyerekek kicsik, az ember ki sem látszik az ellátásukból. Ahhoz is jól értenek, hogy az együttléteket szétcsesszék. Amikor próbált összejárni a barátnőivel, a találkozók rendszeresen fulladtak zsivajba, bőgésbe, aztán később unalmas témákba. Aki egész nap kiskorúakkal van, annak a gondolatai is beszűkülnek, talán éppen azért, hogy ne lásson rá a nyomorult helyzetére. Még a végén megőrülne, azzal pedig senki nem járna jól. Borinak viszont nem sok kedve volt még a barátnőkkel is ugyanarról beszélni, ami az ő életét is kitöltötte. A gyerek, a gyerek, a gyerek. Talán emiatt volt, talán az időhiány miatt, de tény, hogy mire észbe kapott, egyedül maradt. Ildit néhány éve szerezte. Tulajdonképpen ő volt, aki beszervezte az MLM-be.

A szomszédasszony termékbemutatóján találkoztak. Ildi túlságosan is meggyőzőn beszélt a megszerezhető jólétről és egészségről, így Bori annak ellenére hitt neki, hogy csak a szomszéd kedvéért ment el. De hát magyar cég, forradalmi termékek, jól felépített üzleti modell. Ilyen még nincs a piacon. A beetetés az ismert módon zajlott, ami a pluszt adta hozzá, az Ildi személyes varázsa volt. Ez hatott, Bori regisztrált a céghez, és megvette a kezdőcsomagot. Különféle étrendkiegészítőket, vitaminokat kellett eladnia. Lelkesen, nagy odaadással dolgozott. Egy év alatt középvezetői szintig jutott, aztán amikor néhány hétig nem tudott bemutatókat tartani, mert Luca első osztályos lett – és esténként vonalakat húzgáltak, horgokat kerekítettek –, akkor gyorsan kiderült, hogy a passzív jövedelem nem is annyira passzív. A gondosan felépített piramis néhány hét alatt összeomlott, mintha soha nem is lett volna. Otthagyta a hálózatépítést, egészében jó nagy ráfizetéssel. Ildit viszont megtartotta. Idővel ő is kiszállt az MLM-ből, ám azóta is új és még újabb elképesztő bizniszekben utazik. Semmi veszélyesre nem kell gondolni, csak nőies cuccokkal megtömött, piacos Louis Vuitton táskákra. Bori kedveli Ildit, bár néhány, vele töltött óra után rendszeresen úgy érzi magát, mint akit kicsavartak. A nő ugyanis levegővétel nélkül képes bármennyit beszélni. Közben nevet vagy sír, ahogy a téma adja.

Ez a nő ugyanolyan üzletasszony, amilyen üzletember Dani, gondolta Bori, Ildi nappalijában ücsörögve, kortyolgatva a kávéját. Annyi a különbség, hogy Ildi nem is akar másnak látszani, mint egy ügyes seftesnek. Mindig volt nála néhány liter csempészett parfüm, ismeretlen eredetű gyógynövény-koncentrátum, hamisított Gucci öltöny, amit el akart adni.

– Te, Bori, nem jó ez az uradnak? Harmincezerért odaadom – azzal beszalad a szobába, és egy vállfára akasztott férfiöltönyt hoz elő. Határozottan jól néz ki, szép szabása van, hát kit érdekel, hogy a márkajelzés hamis?

– Nem, ez kicsi rá. Ez gyerekméret, te!

– Ja, lehet. A fiadnak nem kell? – kérdi, majd a választ meg se várva folytatja: – Tyű, de jól nézel ki, anyám! Bepasiztál, vagy mi?

– Dehogy, biztos a változókor – feleli Bori hamiskás mosollyal. Szívesen eldicsekedne a szerzeményével, mert Viktort határozottan jó pasinak tartotta.

– Nem-nem, engem nem versz át. Ez csakis pasi lehet. – Ildi nevet, miközben újra elindul a belső szoba felé, hogy előhozza a parfümös dobozát. Ezért jött Bori, hogy a megrendelt illatot, az ötven millis Boss Orange-ot megkapja.

– Hát, jó. Legyen! Úgy van, tényleg, pasi – adja be a derekát. Felkészült, hogy Ildi most majd alaposan kifaggatja, és ő végre elmesélheti valakinek, milyen rajongással lesi minden szavát ez a férfi.

Csalódnia kellett. Ildit valójában nem érdekelte a barátnője története, inkább arra vágyott, hogy a témába kapaszkodva ő mondhassa el a maga szerelmi históriáját. Mindig férfiakról mesélt. Olyan kiváló érzékkel válogatta ki a lúzereket, ahogyan a sok ócska kölni között megtalálta azt, amelyik leginkább hasonlít egy valódihoz. Ezeknek a férfiaknak vagy pénzük nem volt, és ő tartotta el őket, vagy bolondok voltak, esetleg belőle csináltak bolondot. Vagy ez így mind együtt. Persze az is lehet, hogy valójában minden férfi lúzer, és ő, a csinos, késő középkorú nő pusztán abból válogat, ami van. Amióta elvált a férjétől, mindig albérletekben lakott. Így nevelte fel a két gyerekét, és most, hogy ők már kirepültek, belevágott egy saját házba. Meg is lett neki, Bori pedig nem értette, hogyan volt képes ezt anyagilag és logisztikailag levezényelni. A volt férje még a gyerektartást sem fizette soha, ami a bántalmazás része volt. Ha már a nő nem várta meg, amíg megöli, hanem aljas módon elhagyta, akkor majd anyagilag vérezteti ki. Ez volt a terv, de Ildi állta a sarat. Az ügyintézői állása mellett kezdett seftelni, és tessék, most van egy háza. Szóval lehet bármit gondolni és mondani az ő széllelbélelt barátnőjéről, vér az van a pucájában. Ildi most is gyorsan rátért a szerelmi életére. Bizony, van valakije, aki szinte már igazi lelki társ. Ő most szerelmes, boldog és elégedett. Társkereső, igen, ott szerezte. Eleinte leveleztek, telefonoztak, találkoztak, volt rózsacsokor, meg minden szívmelengető kellék. A sármja az valami elképesztő. Ő attól teljesen és végérvényesen belezúgott a csávóba, mert ilyen férfi nincs több. Na, persze, gondolta Bori. Ahhoz képest minden előrelépésnek számít, hogy a volt férje rendszeresen összevissza verte. Szóval olyan romantikus első találkozásuk volt, amibe Ildi beleborzongott, így amikor a randi után hazaért, azonnal felhívta a férfit, hogy elmondja, teljesen odavan érte. Azóta együtt vannak. Bori ehhez hasonló történetet már nem egyet hallott tőle. Hiába szép és vagány, de a férfiakkal kapcsolatban sosem tanul. Kiadja magát testestül-lelkestül. Odaadja a pénzét, a bizalmát, elhisz mindent, aztán döbbenten áll, amikor átverik. Bori sosem csinálná így. Mostanában olvasta valahol, hogy már arra is van diagnózis, ahogyan a kapcsolataiban jelen van. A legújabb kori pszichológia szerint, ő elkerülő kötődő, vagyis nem mutatja ki az érzéseit. Természetesen ennek is, mint mostanában mindennek, a gyerekkor az oka. Véletlenül sem az, hogy milyen világban élünk, kik vesznek körül, és azok mit művelnek velünk vagy egyéb embertársainkkal. Ő speciel egyetlen nőt sem ismer – magát és az anyját is beleértve –, akinek ne lettek volna már rémes tapasztalatai a férfiakkal. Akinek van esze, az tanul ebből, ennyi. Hallgatta Ildit, hadd adja ki a gőzt, aztán kifizette a hamis parfümjét, és otthagyta őt szépséges házában. Ildi már egyedül él. A fiával jól kijönnek, de a lánya felé sem néz. Megvan a magyarázata, hogy miért lehet az anyját utálni. Pszichológushoz járt, akit Ildi fizetett, és aki felszínre hozta a gyerekkori traumáit, amiket – természetesen – az anyja okozott neki, amikor elvált, illetve akkor, amikor még nem vált el, hanem elviselte a férje bántalmazását. Azt még nem tudta a pszichológus kideríteni, hogy a kettő közül melyik okozott nagyobb traumát a lánynak, de egy biztos: Ildi így ötvenkét éves korára megtudta, hogy az anyaságát menthetetlenül elcseszte. Bori maga is gyakran szorongott, ő vajon milyen diagnózist kap majd a gyerekeitől, amikor azok felnőnek, és magukba szívnak valami modern kori elméletet az emberi lélekről. Bandus már most is okos srác, és gyakran mond olyasmiket, amikkel megdöbbenti az anyját. Alig múlt ötéves, amikor egyszer arról mesélt, hogy szerinte az Isten úgy teremti az embereket, hogy egy papírból szépen kivágja valamennyit, aztán beteszi őket az élet nevű játékba, hogy ott boldoguljanak. Ha véletlenül eltéveszt egy nyisszantást, akkor abból félkarú, vagy féllábú emberek születnek. Elvégre az Isten is elronthat néha ezt-azt. Az volt ebben az érdekes, hogy Bandusnak addig soha nem mesélt senki az Istenről. Bori legalábbis biztos nem. Hogy honnan szedte, nem tudni. Máskor egy sérült madarat látva pityeredett el, és kérte, hogy az anyja segítsen valahogy a vergődő varjúnak. „Dehát hogyan segíthetnék? – kérdezte Bori tehetetlenül. – Nem tudunk már segíteni rajta.” „De – felelt azonnal a kisfiú. – Ha megölnénk, azzal segítenénk.” Volt, amikor kiszökött az iskola mosdójába, hogy titokban felhívja az anyját, mert eszébe jutott, mennyire szereti. Akkor már tízéves volt. Tízéves, de fiú, és még nem felejtette el, hogy kimondhatja az érzéseit.

Az ilyen gondolatainak soha nem volt előzményük. Nem hosszas, bölcselkedő beszélgetés részeként születtek, hanem egy egyszerű pillanatban buktak ki Bandusból. Ahogy az a kérdés is egy szerda este, a vacsora után, a tányérok leszedésekor hagyta el a száját, hogy mi lenne, ha elválnának az apjával. Talán Lucával intézetbe kellene menniük? Borit kiverte a víz, vadul kutatott az emlékeiben, vajon mit hallhatott vagy láthatott a gyerek, ami ilyen gondolatokat hozott ki belőle. Aztán kiderült, csupán egy filmet nézett, amiben egy szerencsétlen válás után jutottak ilyen sorsra a gyerekek. Bori akkor szembesült azzal, milyen nagy a felelőssége. Stigmát ugyan nem kapott, az ég sem szakadt rá, amikor házasságtörő lett, de azt mindig szem előtt kell tartania, hogy Bandus és Luca hogyan élné meg az ő szabadságharcát, ha egyszer tényleg belevágna. Szabad-e önmagára gondolnia? És akarja-e igazán a válással járó hercehurcát? Tényleg az a megoldás, hogy mindent felrúg maga körül? Egyszer az anyjának próbált arról beszélni, mennyire rabnak érzi magát, amire az csak annyit válaszolt: ha Bori elválik, soha többé nem lesz kapcsolata. „Készülj fel!”, mondta, jelentőségteljes pillantással nyomatékosítva a szavait. Bori szinte várta, mikor lengeti meg a mutatóujját fenyegetőn az orra előtt. Vajon ő is azért maradt a férje mellett, mert attól félt, hogy senkinek sem kell majd gyerekkel? Mert nem szerelemből tartottak ki ennyi évig, az biztos. Szerelmet még nyomokban sem látott közöttük. Azt mindig tudta, hogy az anyja nem sokra tartja őt, úgyhogy nem lepődött meg a szavain, azt viszont nem értette, miért volna probléma, ha többé egyetlen férfi sem akarna az életében terpeszkedni. Miért olyan ijesztő ez sokaknak?

A hűtlenség csak ezután jött, talán dacból is, hogy Bori lássa, kell-e még valakinek. Olyan régen nem használta már csábításra a testét. Olyan régen nem érezte a női erejét. Annyira elfeledkezett szépségéről, hogy azt sem tudta, mások látják-e még. Az anyja megjegyzése után újra elkezdte keresni az érdeklődést a férfiak szemében, ők persze azonnal kiszagolták, hogy Bori nyitva van. Úgy néztek rá, úgy szóltak hozzá, hogy az tessen neki. A nő azonban nem kapcsolatot keresett, nem férjnek valót. Önmagát kereste a sóvár tekintetekben. Ezért lett az a szerencsétlen is a szoba-konyhás lakásban, aki inkább rombolta, mint építette, de legalább egy kapu volt, amin Bori átléphetett egyik szerepből a másikba, a hűtlenség ingoványába. Amíg a rövid munkahelyi affér tekinthető véletlen balesetnek, Viktor semmiképpen. Mostanra feltámadt benne a kíváncsiság, és már attól elalélt, ahogy a férfi belépett az irodába, és a szürke szemével ránézett. Amikor tisztázták, miért jött, magabiztosan odament az íróasztalhoz, hogy megkeresse, hol a csatlakozás a számítógéphez. Alig egy méterre álltak egymástól, Bori megborzongott a közelségétől. Kemény, fizikai sóvárgás kerítette hatalmába. Régen érzett utoljára ilyen elemi vágyat, nem is gondolta, hogy a teste még képes így lüktetni. Valójában fogalma sem volt arról, mennyi időt bírna ki szex nélkül, vagy van-e egyáltalán igénye rá, mert amióta elborították a házassággal járó teendők, a libidója inkább hárítani volt kénytelen. Andris mindig hamarabb akarta őt megkapni, mint ahogy neki eszébe jutott a szex. Most sem a hiány miatt ébredt fel benne a vágy, inkább azért, mert volt valami ebben a férfiban, ami úgy rezonált Bori testével, hogy idegenül, ismeretlenül is felkorbácsolta azt. A csatlakozó ott volt a nő széke mellett, így hát át kellett adnia a terepet. Kicsit távolabb ült le, az egyik fotelbe, és igyekezett nem pofátlanul bámulni Viktor teljesen átlagos arcát. Semmi extra nem tűnt fel ebben a férfiban, hacsak az nem, hogy jóval magasabb volt azoknál, akiket Bori ismert. Rövidre nyírt haja leplezte a kopaszodást és az őszülést, ami egy ilyen késő negyvenes férfinál már normális. Kékesszürke szem, puha, szépen ívelt száj, kissé horgas, hegyes orr. Ennyi. Tizenkettő egy tucat, mégis van benne valami, ami rímel Borira, így miközben a dohányzóasztalon jegyzetelve tervezte a jövő évi prospektusok szövegét, fél szemmel újra és újra Viktorra sandított. Különböző variációkban képzelte el az egymásra találást. Viktor feldobja az asztalra, letépi a bugyiját, és hatalmas dákójával belé hatol. Viktor feldobja az asztalra, letépi a bugyiját, és közepes méretű dákójával belé hatol. Viktor feldobja az asztalra, letépi a bugyiját, és… valami lesz. Most felállt, megkerülte az íróasztalt, elnézést kért, majd kihúzta a felső fiókot, és kotorászni kezdett benne. Megtalálta a mappát, majd a tekintete, mintegy véletlenül, a gép képernyőjére tévedt. A férfi az ő székében ült, így Bori a válla fölött kérdezte csábosan:

– Nagy a baj?

– Éppenséggel nem nagy. Talán nem nagy.

Viktor most megfordult, nézte a nőt, mintha csak most vette volna észre. Bori állta a tekintetét. Néhány másodperc volt, aztán Viktor felállt, amitől az arcuk alig ötven centire került egymástól. Ötven centi előre, és hatvan fok felfelé. Ennyit kellett Borinak emelni a tekintetén, hogy egymás szemébe nézzenek. Kissé elhúzta a szája sarkát, és megnyalta az ajkát. Ha Viktor a pasija volna, most elkapná a tarkóját, hogy magához húzza, és a nyelvét letolja a torkába. De nem a pasija, szóval marad a képzelődés és a szempilla-rebegtetés. Annyira izgató, mint valami film vagy egy romantikától csepegő regény. Hát, pont így szoktak a halálos szerelmek kezdődni, te jó ég! Ez jutott eszébe, miközben minden porcikája élvezte az izgalmat, ami, ha csupán egy percre is, de szétrobbantotta a mindennapok unalmát. Nem akart ő halálos szerelmet, dehogy. Nem hitt a halálos szerelmekben, és azt is tudta, hogy neki innen egy útja van: az, ami hazavezeti a családjához. Senki nem rakja fel az íróasztalra, ellenben az esti mosogatás után Andris jó eséllyel elvár egy numerát, ahogy az így, szerda környékén menetrendszerűen szokássá vált. Viktor ellépett a nő mellett, hogy megkeresse a routert. Egy darabig nézegette, piszkálgatta, húzta az időt, csavarozott, szuttyogott, aztán mindent helyrehozott. Amikor végzett, történt valami, amiből Bori azonnal tudta, hogy kettőjük története még csak most kezdődik. A férfi elkérte a telefonszámát, hogy majd felhívja, mert ez a router itt halódik, neki van egy elfekvőben, amit szívesen odaad kedvező áron, és blablabla. Hát, jó. Bori készséggel elhitte a sztorit, hagyta, hogy Viktor beírja a számát a telefonjába. A mentéskor csak egy nagy nyomtatott B lett a név helyén. Ahá! Tehát én leszek B, gondolta Bori. Ha gyakorlott hűtlen lett volna, már ekkor rájön, hogy Viktor gyakorlott hűtlen, aki már most pontosan tudja, mit akar Boritól, és abban is van tapasztalata, hogy egy szeretőt sose mentünk el teljes néven a telefonkönyvbe. Másnap hívta a nőt, aki ezt már várta, így megfutották ugyan a routeres tiszteletkört, de a beszélgetés hamarosan egészen másról szólt. Rövid kedélyeskedés után randit egyeztettek. Ittak egy latte macchiatót valahol, majd a város melletti erdőbe mentek ki sétálni. Nem sétáltak, hanem miután Viktor leállította az autót, egymásnak estek a lehajtott ülésen. Bori nem tudta volna szétszálazni, hogy mi minden volt benne abban a gyors orgazmusban, de semmiképpen sem romantika, gyengédség vagy profizmus. Attól volt jó, amitől egy tét nélküli, egyszeri dugás jó tud lenni, és Bori olyat élvezett, hogy kis híján felrobbant a feje. Így kezdődött, valamikor májusban. Viktor nős, de Borit ez nem érdekelte, sőt, talán még örült is, hiszen így eleve letiltotta az elméjét mindenféle álmodozásról, képzelődésről, és afelől is biztos lehetett, hogy a férfi sem áll elő valami ostobasággal, már ami a közös életet illeti. Teltek a hetek, és Bori még mindig nem keresett rá a férfi profiljára, nem kutatott utána a Facebookon vagy a Google-ön. A nejét sem látta, sőt, nem is akarta látni. Minek? Annyit tudott, hogy van, ahogy van három gyerek is. Nem érdekelte, ki az a nő, és ártani sem akart neki. Ő aztán nem nyúlja le senkinek a férjét, nem dúlja szét senki házasságát. Mindenkinek joga van a maga boldogtalanságához, amit ő biztos nem tesz tönkre. Nem érezte, hogy elvesz valamit a nőtől, mert biztos volt abban, hogy amit ő kap Viktortól, azt egyébként sem a felesége kapná. „Ha nem én, akkor valaki más – fakadt ki néhány hónap múlva Ildinek. – Én is hűtlen vagyok, mert ebben a világban az helyes, ha egy tizenöt éve hozott döntésem miatt ezentúl soha senki mást nem szeretek, nem kívánok, csak azt az egyet, akit akkor választottam. Most mondd meg nekem, ez normális?!”

Viktornak júliusban volt a születésnapja. Egy szeretői viszonyban a tárgyak csak bajt okoznak, rejtegetni kell őket, így hát Bori ajándékképpen valami mást talált ki. Ezt örökre elteheti magának, gondolta, igaz, csak fejben. Emlékezett, hogy Viktor azt mondta, szereti a száguldozást, így hát a nő bejelentkezett egy segwayes városnézésre. Ha nem is száguldozás, de mégiscsak jármű. A napot a randilakásban kezdték, ahol szó szerint alaposan elkúrták az időt. Külön érkeztek, a lépcsőház előtt találkoztak. Bori kissé hamarabb ott volt, nem szállt ki, inkább a kocsiban várta meg a férfit. Ilyenkor mindig éppen úgy szorongott kicsit, ahogy fiatalkorában a randik előtt. Akkoriban rendszeresen a kitűzött időpont érkezett, de mindig elbújt egy vastag fa törzse vagy egy épületsarok mögé, onnan leste, érkezik-e a partner. Nem mert a megbeszélt helyre állni, ugyanis azt képzelte, ha a fiú meg akarja szégyeníteni, akkor majd ő fog egy sarok mögé rejtőzve azon röhögni, hogy Bori egyedül várakozik, és bután tekergeti a fejét, ismerős arcot keresve. Mindig megvárta inkább, hogy a fiú legyen ott elsőként, aztán néhány perccel később előbújt ő is. Volt persze, hogy nem, olyankor tíz perc várakozás után hazaballagott, és hálát adott a jó szokásáért, hiszen így legalább nem lett nevetség tárgya. Az persze sosem derült ki, hogy a fiú, akit hiába várt, nem egy fa mögül leste-e, hogy ő mikor jön.

Most a telefonját nyomogatta az autóban. Nem is hallotta, hogy közben megérkezett a visszaigazoló e-mail a hévízi hotelből, ahol előző nap foglalt szállást. Hirtelen jött az ötlet, hogy éppen oda menjenek. Idén a hegyekbe tervezték a nyaralást, pontosabban tervezte Bori, aki a családi programfelelős volt, aztán előző nap az interneten nézelődve ráakadt erre a hévízi szállodára. A last minute miatt kihagyhatatlan áron kínáltak egyhetes turnusokat, Bori nem is gondolkodott sokáig, rögtön lestoppolta. Hegyek vannak a Balatonnál is.

Viktor ekkor megkocogtatta az oldalsó ablakot, a nő gyorsan a táskába dobta a telefont, és kiszállt. Nem különösebben heves üdvözlés után (akárki megláthatja őket) egymás mellett sétálva léptek be a lépcsőházba. A kulcs ott volt Viktornál. Ezek ilyen lakások, kulcsot kapsz. Nincs portaszolgálat, a pénzt otthagyod a hamutál alatt a konyhában. A telefonszámok titkosan terjednek a férfiak között, számla nincs, ottlétnek nyoma nincs. Egy újabb iparág, ami a férfiak élvezetét szolgálja. Amint benyitottak, Viktor szokás szerint bekapcsolta a rádiót. Bori a konyhában ivott egy pohár vizet, és amikor meghallotta a Bananaramát, felordított, majd szexi vonaglással haladt a szoba felé, ahol az ajtófélfába kapaszkodott, amit úgy használt, akár egy rúdtáncos a vastag fémoszlopot. Feldobta az egyik térdét, le-fel csúszkált, miközben csábítónak gondolt pillantásokat lövellt Viktor felé. A férfi csóválta a fejét, és nevetett. Bori egyszerre volt izgató és vicces. Imádta ezt a nőt. Nem volt szerelmes belé, és talán sosem tudta volna igazán szeretni. Bori ahhoz túlságosan erős egyéniség volt, de így, szeretőnek kiváló. Bori volt neki a kraft, amiért érdemes felkelni.

A nő most elengedte az ajtófélfát, és még mindig a zene ritmusára mozogva közelített Viktor felé. Ezúttal a férfi lett a rúd, amit körbefont a jobb lábával, miközben az ágyékát erős combjához dörzsölte. Atyaisten, menten lángra kap az egész valagam!, nevetett magában Bori. Ezt persze nem mondta ki hangosan, helyette csábítón mókázott, egyre feljebb srófolva Viktor vágyakozását, a férfi be is szállt a játékba. Megfogta a nő derekát, forgatott rajta egyet, aztán megtartotta, amíg Bori hátrahajolt, majd amikor visszaemelte egyenesbe, megcsókolta. A nő most egy pillanatra látta maga előtt az első srácot, aki egy házibulin smárolta le lassúzás közben. Akkor még a füle is nyálas volt, ezért úgy vélte, ha ez a csókolózás, akkor ő ebből nem kér. De milyen jó, hogy aztán jöttek mások, akik meggyőzték, csupán technika és gyakorlat kérdése, hogy a csók örömet okozzon.

Még mindig nem tudott mit kezdeni a vággyal, amit akkor érzett, amikor Viktor közelében volt. Ilyenkor a térde megrogyott, a bugyija csatakos lett, és mintha a gerince mellett valami gyenge egyenáram futkosott volna le és fel. Miért nem érzi ezt olyankor, amikor Andris ér hozzá? Hiszen futkosott az érzés rajta akkor is, amikor ő hajolt először a nyaka hajlatába. De elmúlt, ahogy elmúlt Viktor feleségéből is, hiszen ő sem akar szexelni, csak ha nagyon muszáj. A férfi legalábbis így mondja. Miért múlik el? És a vágy múlása egyenlő a szeretet múlásával? És miért gondolkodik most ezen, miközben Viktor éppen a csúcs felé kormányozza? Csak lélegezni, lélegezni! Megfelelő légzéssel tudja irányítani és dagasztani magában az orgazmust. Ő pedig most akkorát akart, hogy annak az erejétől szétrobbanjanak az utcai lámpák búrái.

Késve indultak, húsz percük maradt Pestre érni, így a férfi, átlépve minden sebességhatárt, brillírozhatott. A város szélén letették az autót, és futottak a metróhoz. Valahol a Váci utcánál jöttek fel a föld alól, és a hömpölygő tömegben igyekeztek rálelni a találkozási pontra. Jócskán elkéstek, bár szerencsére még nem indult el a csoport. A Főnök – egy középkorú férfi, aki a városnézést indulás előtt beígérte – elmondta, hogyan használják a segwayt. „Úgy kell mozogni, mintha síelnétek”, harsogta unott fejjel. Nyilván nem Boriék csapata volt ma az első. Síelni?

Rövid gyakorlás után elindultak a Váci utcán, majd le a Duna-partra. Olyan sok épület van ezen a szakaszon, nyilván szakmai ártalom, de hallani szeretné, melyik miről híres. Hátha megtud valami érdekeset, amit majd a kirándulásokon ő is elmesélhet a gyerekeknek. Az idegenvezetés azonban valahogy nem akart következni. Ehelyett megálltak egy nagy téren, ahol a Főnök kiadta az engedélyt, hogy néhány percig szabadon játsszanak a járművekkel. Nyolc felnőtt ember tekergett ide-oda, majd kis idő múltán újra elindult a sor. Később megálltak a Szabadság-hídon, Bori pedig azt remélte, elmondják majd, amit ő is el szokott mesélni a csoportjainak, tudniillik, hogy miként került ezüstszeg a hídba, és hogy a Gellért-hegyről hogyan gurították le szegény püspököt szöges hordóba zárva. Ez a férfi azonban csak annyit szólt, hogy Bori adja oda a telefonját, ő pedig készít róluk egy közös képet. Bori a szemével próbálta megtalálni Viktort, aki kissé távolabb állt. Otthonról hívták, nyilvánvalóan. Mindig megváltozott, amikor az otthoniakkal beszélt.

Egy embernek sokféle arca van, és Bori nem áltatta magát azzal, hogy ismerné Viktor összes arcát. A férfi vigyázott arra, hogy ne tudjon róla többet, mint amennyi a legszükségesebb, miközben ő lehetőleg minél több információval rendelkezzen Boriról. Ha a nő kérdezte az életéről, mindig azt mondta, neki aztán nincs mit mesélni, a napjai méla unalomban telnek. Bori nem tudott a munkájáról, a családjáról, a gondolatairól, a politikai nézeteiről, a halálhoz való viszonyáról, a hitrendszeréről, a legnagyobb traumáiról, a legboldogabb napjairól. Arról, hogy kik a barátai, miért szereti őket, hogy önmagáról mit gondol, mit szeret a saját személyiségében, és mi az, amit nem. Szóval semmit. De ez nem lepte meg, hiszen ugyanígy alig valamit tudott Andrisról. Tizenöt éve élt vele, és az is nemrég derült ki, hogy jobboldali szavazó. Fogalma sincs, ezen kívül hány olyan dolog van még, amit elhallgat előle, és arról sem, hogy ki ő valójában. Ki ő és ki Viktor? Miért nem engedik közel magukhoz ezek a férfiak? Nem készült közös fotó. Nincs is rá szükség, gondolta Bori, és elkedvetlenedett a gondolatai miatt. Egyszer ez a viszony is véget ér, aztán idővel törlődik Viktor arca. Most viszont jó: ez a pillanat, ez a kirándulás. Végigmentek a budai oldalon, vissza a Lánchídon, majd megálltak a Tudományos Akadémiával szemben. Bori lemaradt, csak foszlányosan hallotta, ahogy a Főnök beszél, miközben átszellemülten mutogat Széchenyi szobra felé. A nő reménykedett, hogy most végre hallhat valami érdekeset, ezért előredőlt a segwayen, és a Főnök közelébe gurult. A férfi látta a kíváncsiságát, így hát megismételte az előbbi mondatot:

– Ez már elektromos – és jobb kezével elegánsan suhintott.

Bori nem számított erre. Mégis mi az elektromos? A szobor? Mikor villanyozták fel szegény Széchenyit? Ezen töprengett, amikor a bedugult forgalomban megpillantotta az EON egyik reklámautóját, és ekkor összeállt benne a kép. A Főnök színpadiasan kitárt karja erre az autóra mutatott. Ez elektromos, nem Széchenyi, és nem is az Akadémia. Felröhögött, ami nyilván nagy örömmel töltötte el a segwayes embert, aki hálás mosollyal köszönte meg a tetszésnyilvánítást.

Ez tehát a városnézés, amit ígértek a pénzünkért, gondolta Bori. Feladta a reményt, hogy normálisan elkalauzolják őket a pesti látványosságok rengetegében, és a továbbiakban csupán a segwayre koncentrált. Ha nincs ismeretterjesztés, akkor legalább élvezzük a száguldást! Remek volt így is. Később gondolatban lőtt egy szelfit, amin összesimulva állnak Viktorral a kettes metró alagútjában. A kép itt lesz a fejemben örökre, gondolta.

Július végén mentek el nyaralni. Amikor családot alapítottak Andrissal, megbeszélték, ha törik, ha szakad, nyaralás nélkül nem múlhat el egyetlen év sem. Ehhez tartották is magukat. A hévízi lehetőséget Bori találta a neten. Emlékezett rá, hogy a nagyanyja járt oda rendszeresen SZOT-beutalóval az ízületeit kezeltetni termálvízzel, de arra nem emlékezett, hogy ő maga volt-e ott eddig bármikor. Azt tudta, hogy a Balaton közel van hozzá, a hatéjszakás szállodai csomag pedig különösen kedvező árú. Ez is szempont, hiszen két gyerekkel bárhová elmenni nem olcsó mulatság. Bori az évek során számtalanszor szívatta már magát halálra azzal, hogy félkomfortos vagy komfort nélküli helyekre szervezte a családi nyaralásokat, ahol aztán még nyomokban sem tudott pihenni, sőt, minden sokkal nehezebb volt, mintha otthon maradtak volna. De nyaraltak, szóval a „boldog család”-projekt egy nagyon fontos elemét kipipálhatta. Ez most egy igazi szálloda volt saját, belső medencével, kétszobás apartman a második emeleten. A fürdő is ott volt nem messze, valamint egyik nap átmentek Keszthelyre kastélyt nézni. Minden remek volt, csak Borinak keserítette meg az életét egy ismeretlen eredetű, hosszan elhúzódó gyomorideg. Már akkor kezdődött, amikor elfoglalták a szobákat, és a gyerekek lementek, hogy kipróbálják azt a bizonyos belső medencét. Ő azt gondolta, kipakol a bőröndökből, aztán majd kitalálják, mit csinálnak, Andris meg azt gondolta, hogy dugnak egyet a megérkezés örömére. Amikor hátulról átkarolta, és Bori fülébe szuszogott, a nőt elöntötte az ideg. Tényleg már, hogy semmi más nem jut eszébe! Több órát utaztak, itt egy csomó dolog, ami érdekelhetné, neki meg az a legfontosabb, hogy ürítsen egyet gyorsan. Nem, egyszerűen nem, gondolta dühösen. Akkor sem, ha ezért most ő lesz az utálatos. Hogy ezek tényleg csak a farkukra tudnak gondolni! Azzal örülnek, azzal szomorkodnak, azzal jutalmaznak, azzal büntetnek. Le is teremtette a férjét, aki persze vérig sértődött, mint mindig, ha Bori nem akarta az ő szent falloszát. Becsapta az ajtót, és elhúzott, így a nő kis időre egyedül maradhatott. Közben mardosta a bűntudat, hogy igazán kibírhatta volna. Kár volt elrontani a nyaralást rögtön az első percben. Az egész hét rémes volt. Egyrészt Bandus végig nyegléskedett, mert ő már eljönni sem akart velük. Pont abban a korban volt, amikor minden egyes, a családdal töltött perc rémes szenvedés. Unalmas az anyja, az apja, a húga egy idióta, és miért nem maradhat ő otthon, a forróságtól kitikkadt városban, ahol mindennap találkozhat az unásig ismert haverjaival, hogy valami vértől tocsogó internetes játékban ölhessék egymást halomra. Ehelyett egy négycsillagos szállodában kell punnyadni a vénülő, vérciki szüleivel. Andrison is látható tünetei mutatkoztak annak, hogy csupán úgy tesz, mint aki élvezi a nyaralást. Szófogadón végigment a Festetics-kastélyon, mindig tíz méterrel előttük, ezzel is mintegy szavak nélkül sürgetve őket, ugyanígy a Csodabogyós-barlangon, amelynek kábé az első száz métere után teljes érdektelenségbe süppedt. Nem mondott semmi rosszat, ami azért volt különösen bosszantó, mert még szóvá sem lehetett tenni, hogy a viselkedése Bandus rosszkedvét is erősíti. Végül már Bori is alig várta, hogy hazaérjenek, mindenki húzzon vissza a saját tetves dolgai közé, és ne neki kelljen kitalálni, mitől nem fognak unatkozni, látványosan szájat húzogatni vagy kevésbé látványosan szenvedni. Úgy is lett. Amikor egy hét múlva behordták a bőröndöket a lakásba, Andris feléledt, kisgatyára vetkőzött, és elhúzott a kertbe a fűnyírójával, Bandus pedig átment a barátjához. Luca volt az egyetlen, aki maradt volna még Hévízen. A maga tíz évével, kislányos kíváncsiságával élvezte az ilyen családi programokat. Bori látta, mennyire tetszik neki a kastély, a sok pompás bútor, és amikor az egyik teremben egy zongoraóra kellős közepébe csöppentek, a kislány hosszan figyelte, amint a tanárnő kérésére az ifjú zenész, egy fiatal fiú újra és újra nekifut az etűd néhány taktusának. Maradt volna még. Aznap este mondta is az anyjának, hogy szeretne zongorázni tanulni. Borinak erre az volt az első gondolata, hogy na, fasza, még egy dolog, amit ki kell találni, hogyan legyen. Aztán meg az, hogy persze, nagyszerű ez. Ha Luca még néhány hét múlva is szeretne zongorázni, akkor beíratja a zeneiskolába, és hadd csinálja! Bár ő tanulhatott volna zenét, amikor akart! Akart? Erre nem emlékszik, de arra igen, hogy korcsolyázni nem mehetett, mert az anyja féltette. Pedig ő híres jégtáncos szeretett volna lenni minden télen, amikor családilag nézték a világbajnokságot a tévében. Biztos nem lett volna az sosem. Még a tesiórákon sem jeleskedett, szóval simán igaza volt az anyjának, amikor attól félt, hogy majd – az ő szavaival élve – jól betöri a fejét a jégen. Később nagyjából egy órába telt megtanulnia, aztán még akkor is kijárt korizni, amikor Bandussal volt terhes. Jó, hát a zongora az nem korcsolya, azt mindkét gyereknek megtanította nem sokkal az után, hogy járni kezdtek, sőt, akkor még Andrist is kivonszolta a pályára, és addig húzkodta-rángatta, hogy végül ő is megtanult siklani. Sosem csinálta azután, csak ha Bori akarta. Sosem volt semmi, ha Bori nem erőltette. Ő volt az, aki az összes családi programot kitalálta, megszervezte, levezényelte, kézben tartotta, és nézte az unott, elégedetlen vagy olykor boldog arcukat. Gyakran volt olyan, hogy nem élvezték. Merészelték nem élvezni, ami Bori szerint totál pofátlanság. Még a gyerekektől hagyján, de Andris szemforgatásától tényleg ki tudott borulni. Ha rajta múlna, még a kertkapun sem lépnének ki soha.

Luca fejét tehát nem kell félteni, a korcsolyától legalábbis, ha pedig szeptemberben még mindig zenét akar tanulni, Borin ez sem múlik majd.

Augusztusban aztán kárpótolta magát a rosszul sikerült nyaralásért. Ekkoriban hetente kétszer találkozott Viktorral, amit meglehetősen nehéz volt megoldani. A férfinak nem. Nekik van egy házuk Vadkerten, a felesége ott volt a gyerekekkel egész nyáron. Csak a nagylánya maradt otthon, ő nyári munkázott valahol, vagyis Viktor azt csinált, amit csak akart. Tőle akár naponta is találkozhattak volna, Borinak azonban voltak kötelességei. Augusztustól már az irodába is többet kellett bejárnia, hogy előkészítsék a kirándulásokat. A nő kidolgozott egy csokorra való tervet, megírta hozzájuk a hírleveleket, hogy amint a pedagógusok munkába állnak, máris elkezdhessék bombázni őket az ajánlatokkal. Egyszer-egyszer ki tudott szakítani néhány órát a napjaiból, de néha úgy érezte, hiába élvezi a Viktorral töltött időt, nem biztos, hogy megéri neki, hiszen közben az anyai öntudata sérül. A randizós napokon az ebéd is, a vacsora is össze volt kapkodva, a lakás pedig úszott. A gyerekek elvoltak abban a néhány órában, amikor nem volt otthon, Bori mégis bűntudatot érzett amiatt, hogy amíg ő jól szórakozik, addig „szegény” gyerekei magukra vannak hagyva. Eh, ilyen ez, bosszankodott néha, semmi bajuk, csak én képzelem. De mi a fontosabb? Hogy egyensúlyban legyek, vagy hogy folyton azon stresszeljek, milyen anya is vagyok valójában? Két randi azért belefért egy héten. Néha egy. De emellett Andrissal már tényleg nem volt kedve semmihez. Ha időnként mégis szexeltek, óhatatlanul hasonlítgatta a két férfit, és mindezt úgy, hogy a mérleg lehetőleg a szeretője felé billenjen. Úgy érezte, ha bizonyítékot talál arra, hogy Viktor jobb férfi, mint Andris, az ad majd némi magyarázatot, hogy miért fontos továbbra is fenntartani a kapcsolatot. A hiba azonban nem Andrisban volt, még csak nem is Viktor az, aki annyival jobb a férjénél. A motiváció, vagyis a válasz arra, hogy miért csalja Andrist, csakis őbenne volt. Hiányzott neki valami, amit sem egyik, sem a másik férfiban nem talált meg. A Viktorral való lötyögés éppen annyira számított pótcselekvésnek, mint az a megszállott takarítás, ami időnként rátört. Minél jobban kibillent a lelki egyensúlyából, annál inkább ki volt hegyezve a szőnyegre hullott szöszökre. Vagyis minél nagyobb rendet csinált otthon, annál inkább nőtt a káosz Boriban. Lám, még a problémáiból is a család profitált.

Amikor Viktorral összegabalyodtak, azt hitte, majd a férfi gyógyírt hoz az állandó diszkomfortérzésre, a hiányra, de egyre gyakrabban érezte úgy, ez csupán önáltatás. Lehet, hogy Viktor kedveskedése, a szex és a titok izgalma feldobja a napjait, de a helyzet egészében egyáltalán nem lett jobb, csak adódott még egy férfi, akire figyelnie kellett. Néha eszébe jutott az is, hogy talán valami más az, amire igazán szüksége volna. De mi?