Date: 2026
Description: A Csendes-óceán végtelen kékségében, korallzátonyok, pálmaligetek és ragyogó lagúnák között az emberi élet elválaszthatatlan a tengertől, a széltől és az ősi hiedelmektől. A kék lagúna világának varázsa tovább él: ugyanaz a vad szépség, ugyanaz a természetközeli lét, ugyanaz a különös határvidék civilizáció és ösztön között. A Visszatérés a kék lagúnába egyszerre egzotikus kaland és lírai történet szerelemről, szabadságról és felnőtté válásról. Stacpoole szigetvilágában a természet nem puszta háttér: lélegzik, figyelmeztet, hív és magával ragad, az érzelmek pedig ugyanolyan elemi erővel törnek
Publisher: Hermész Média Kft.

H. de Vere Stacpoole

Visszatérés a kék lagúnába

A jelen fordítás alapjául szolgáló mű:

H. de Vere Stacpoole: The garden of God, 1923.

Az elektronikus könyv kiadója: Hermész Média Kft., ©2026

ISBN: 9786155605215

Könyvéhez kellemes olvasást kívánunk!

VISSZATÉRÉS A KÉK LAGÚNÁBA

ELSŐ KÖNYV
A SZIGETEN

I. FEJEZET
A KORMORÁN

– Nem – mondta Lestrange. – Meghaltak.

A bálnavadászcsónak és a dingi egymás mellett hánykolódott; a hullámzás hol fölemelte, hol leejtette őket, s közben szélük egymáshoz ért. Mintegy négyszáz yardnyira ringott a szkúner, amelyről a bálnavadászcsónak érkezett; azon túl pedig, körös-körül, egyik látóhatártól a másikig a kék Csendes-óceán terült el magányosan a nappali ég alatt.

– Meghaltak.

A dingiben fekvő alakokat nézte: egy lányt, aki egyik karjával egy gyermeket ölelt magához, és egy fiatal férfit. Egymásba kapaszkodva úgy látszott, mintha csak aludnának.

Honnan sodródtak ide? És hová sodródtak volna tovább? Ezt csak Isten és a tenger tudhatta.

Magasan odafönt egy Farallon-szigeteki kormorán körözött, majd félrebillent szárnnyal siklott a szélben. Órák óta követte a dingit, de ösztönének rettenetes és csalhatatlan tudása visszatartotta attól, hogy leszálljon: a hajótöröttek egyike még élt. A madár azonban továbbra is ott maradt, várakozva.

– A gyermek nem halt meg – mondta Stanistreet.

Előrehajolt, óvatosan szétválasztotta az alakokat, és kiemelte a gyermeket az anyja karjából. A kicsi teste meleg volt, megmozdult. Stanistreet átadta a hátul ülő matróznak, Lestrange pedig, majdnem felborítva a csónakot, talpra ugrott. Megpillantotta a halottak arcát. Két kezével a fejéhez kapott, és mereven bámulta az előtte fekvő alakokat. Szinte eszét vesztette a csapástól, amelyet a végzet ilyen hirtelen mért rá. Hangja messze zengett a tenger fölött:

– A gyermekeim!

Stanistreet, a szkúner kapitánya, aki oly jól ismerte az eltűnt gyermekek történetét, döbbenten térdelt ott, ugyanabban a helyzetben, amelyben az imént átadta a gyermeket a tatban ülő matróznak.

Az igazság torkon ragadta. Nem lehetett másképp. Nem bennszülöttek sodródtak ki a tengerre; ezt már maga a dingi is elárulta. Azok a gyermekek voltak, akiknek a keresésére indultak – felnőttek, egymásra találtak, és most… halottak.

Stanistreet gyors tengerészészjárása pillanatok alatt összerakta a történteket. Közel jártak ahhoz a szigethez, ahol a hosszú évekkel ezelőtt eltűnteket remélték megtalálni; az észak felé tartó áramlat idesodorhatta a dingit; valami megmagyarázhatatlan tengeri véletlen elszakíthatta őket a parttól. És most itt voltak, éppen annak az embernek az útjába sodorva, aki évek óta kereste őket. Micsoda végzet!

Lestrange összeroskadt, mintha valami láthatatlan kéz súlya nehezedett volna rá. Megfogta a lány karját, és maga felé húzta.

– Nézze! – kiáltotta, mintha magához az éghez beszélne. – És a fiam… ó, nézze! Dick… Emmeline… ó, Istenem! Istenem! Miért? Miért? Miért?

Fejét a csónak pereméhez verte.

Messze odafönt a kormorán figyelt.

Látta, amint a bálnavadászcsónak a dingit vontatva visszatér a szkúnerhez; látta, amint a két alakot, amelyre oly mohón várt, a fedélzetre emelik; látta a készülődést, majd azt is, amint az elveszettek testét átadják a tengernek. Aztán felkiáltott, a szélre bízta magát, és akár egy gonosz szellem, eltűnt a kékségben.

II. FEJEZET
HAJNAL

Éppen pirkadni kezdett, és a Ranatonga nyolccsomós széllel a tatja mögött úgy hasított előre, hogy fehér tajtékká verte a csillagfényes vizet.

Bowers, a fedélzetmester, a brit haditengerészet egykori öreg kormányosa állt a keréknél; Stanistreet kapitány éppen akkor jött fel a fedélzetre.

– Hogy van az úr, kapitány? – kérdezte Bowers.

– Lestrange úr még alszik, hála Istennek – felelte Stanistreet. – A gyermeknek sincs semmi baja. Felébredt, adtam neki egy bögre vízzel hígított sűrített tejet, aztán visszaaludt a jobb oldali hátsó fekhelyen.

– Azt hittem, meghalt az úr, mikor visszahozták a fedélzetre – mondta Bowers. – Soha életemben nem láttam még ilyen furcsa fordulatot. Azok a szegény fiatalok meg minden… mi épp őket mentünk keresni, mondhatni, ők meg így kijönnek elénk. Hát az a dingi úgy ki volt söpörve, hogy még az evezők se maradtak benne, semmi, csak a meregető. És mit csináltak egyáltalán azzal a dingivel? Honnét szerezték? Ezt szeretném én tudni.

– A fenébe a dingivel – mondta Stanistreet. – Ha az nem volna, talán el sem hinném, hogy mindez igaz. De el kell hinnem, nincs kibúvó. Elmondom, mi van azzal a csónakkal. A dolog úgy történt, hogy sok évvel ezelőtt egy hajóhoz tartozott, amelyen Lestrange úr San Franciscóba utazott. Valahol errefelé kiégett a hajó; a mentőcsónakok egy hirtelen rájuk ereszkedő ködben elszakadtak egymástól, és a hajó dingijét, benne a két gyermekével meg egy öreg matrózzal, soha többé nem látták. Ő sohasem hitte el, hogy meghaltak. Évek óta járja a világ kikötőit, hátha valahol hírt hall róluk. Azt gondolta, talán felvette őket valami hajó. De semmi nyom. Aztán nemrég egy barátom, Fountain kapitány rábukkant az egyik hirdetésére, és beszámolt neki néhány jelről, amit azon a szigeten talált, amelyet most keresünk. Megtalálta egy gyermek játékdobozát, de nem kutatta át a szigetet, mert bálnára vadászott, és semmit sem tudott erről az egész történetről. Amikor Lestrange úr értesült róla, útnak indíttatta a Ranatongát. Ezért vágtunk neki ennek az útnak. Most már maga is tud mindent.

– Milyen messze van innen az a sziget, kapitány? – kérdezte Bowers.

– Amikor tegnap rábukkantunk a dingire, százötven mérfölddel északabbra voltunk tőle. Most már hatvannál sincs messzebb. Délig odaérünk.

– És azok a szegények, apa, anya meg a gyerek, százötven mérföldet sodródtak úgy, hogy se enni-, se innivalójuk nem volt?

– Isten tudja – mondta Stanistreet –, mennyi élelmük lehetett. A csónakban nem maradt más, csak egy letört ág, rajta valami piros bogyó.

Bowers megforgatta a kormánykereket, és szája másik sarkába tolta a bagót.

– A gyerek jobban bírta az egészet, mint ők – mondta. – Láttam én már ilyet. A kölykökben sok élet van, amíg a hideg meg nem fogja őket. Ugye nem mind a ketten az ő gyermekei voltak, kapitány?

– Nem – felelte Stanistreet. – A fiatalember a fia volt, a lány az unokahúga.

Az öreg kormányos egy darabig hallgatott. Keleten nyugtalan, vándorló aranycsík rajzolta ki a magányos tenger látóhatárát. A hajó oldalát súroló víz halk csobbanása és a csigák, kötelek nyikorgása volt az egyetlen hang abban a hajnali világban, amely fölött lassan elhalványult a Canopus és a Dél Keresztje.

A látóhatáron nem ült reggeli felhősáv; semmi sem törte meg a felkelő nap ragyogását, amely végigömlött az egymás után vonuló hullámokon. Messze egy sirály már belekerült a fénybe, s rózsaszín és arany szárnyaival lebegett az egyre kékebb égben.

Bowers mindebből semmit sem látott. Tekintete a kormány előtti iránytűre szegeződött. Egy fél vonásnyit sem engedte letérni a hajót az útjáról, ám ennek a tökéletes kormányosnak a gondolatai messze jártak. Úgy szegődött a Ranatongára, hogy nem tudta, és nem is érdekelte, hová tart a hajó. Azt hitte, Lestrange az egészsége kedvéért utazik. Kedvelte a sovány, ideges, szürke szemű férfit, akinek mindig akadt egy jó szava mindenkihez; és most, hogy ismerte a történetét, szánta is.

Az egész történet tisztán állt előtte. Szinte látta a sok évvel ezelőtt lángba borult hajót, a menekülést a csónakokban, a ködöt, amelyben elszakadtak egymástól; látta a gyermekeket, amint partra vetődnek valami szigeten, együtt nőnek fel, egymásra találnak, majd valamiképpen kisodródnak a tengerre a közös gyermekükkel. Talán halászni indultak, és vihar kapta el őket – ki tudhatta?

Könnyű volt belátni, hogy a véletlennek csak félig volt része abban, hogy az apa végül rátalált halott gyermekeire, hiszen Fountain kapitány híre vezette egyenesen erre a helyre. Mégis, az egész történet úgy kapaszkodott bele Bowers sok vihart látott, tengertől cserzett, megkeményedett lelkébe, ahogy a repkény kapaszkodik az öreg falba. Bowers közel járt a hetvenhez, és angol földön született. Hatvan év a tengeren, hajóról hajóra, kikötőről kikötőre, egyik féltekéről a másikra vetődve sem tudta kiölni belőle azt a különös fiatalságot, amely még mindig ott parázslott az évek súlya alatt.

Egész életében sohasem jutott el odáig, hogy hajót vezényeljen, és az urak közé sem került a tatfedélzetre. Irodalomhoz, művészethez, politikához és történelemhez éppoly kevéssé értett, mint a főárbóc, és a bérjegyzéket is kereszttel írta alá. Mégis, talán mélyebben érintette a gyermekek sorsa ezt a félig szárazföldi, félig tengeri teremtményt, mint a műveltebb Stanistreetet. A kép, ahogy a lányt és társát a fedélzetre emelték – olyan fiatalon, olyan gyönyörűen, mégis holtan, akár a letört virágokat –, valamit kifordított egyszerű lelkében, és azóta sem tudott helyreállni.

Lent, a legénységi szálláson újra meg újra meghányták-vetették a történteket, és majdnem annyit beszéltek a dingiről, mint az utasairól. Honnan került elő? Melyik hajóhoz tartozott? És miféle hajó ereszthetett szélnek két ilyen embert szinte ruha nélkül? Különös história volt, annyi bizonyos.

Bowers alig szólt hozzá a beszélgetéshez. Láthatóan nem érdekelte.

Stanistreet eloltotta az iránytűház lámpáját. Mostanra teljesen megvirradt. A szél langyos volt, mégis frissen érkezett ezer mérföldnyi óceán felől; megtöltötte a vitorlákat, amelyek aranyszínben ragyogtak az alacsonyan tűző nap fényében.

Mielőtt lement volna, Stanistreet egy pillanatra a tat korlátjához lépett, és lenézett a hajó mögött örvénylő nyomra.

Lestrange miatt nyugtalankodott. Tegnap óta olyan mély álomba merült, mintha maga a természet altatta volna el kloroformmal. Bizonyos értelemben valóban ez történt. A természet kegyetlensége azonban éppen abban rejlik, hogy érzéstelenítőit csak azután adja, hogy a végzet már elvégezte a műtétet. Amikor az ember már nem bír többet, akkor szorítja arcára a kendőt, nehogy meghaljon, és ezzel megmenekedjék a további szenvedéstől.

Stanistreet gondolatai is valami efféle úton jártak. Jólelkű ember volt, aki már többet látott a tragédiákból, mint amennyit szeretett volna, de ez a mostani eset még számára is túllépett minden határon. Azt mondogatta magában, talán jobb lett volna revolvert szorítani az odalent fekvő férfi fejéhez, és végezni vele, ahogy a menthetetlenül megsebesült állattal szokás.

Őszintén rettegett Lestrange ébredésétől. Mit fog tenni? Mit fog mondani? Megismétlődik-e a tegnapi rettenetes jelenet?

A korlátra könyökölve a vízbe köpött, a napfénytől aranyló habok közé, mintha valami keserű ízt akarna elűzni a szájából.

Aztán eszébe jutott valami más. Vajon helyesen tette-e, hogy tegnap óta továbbra is délnek tartott a sziget felé? Milyen hatással lesz Lestrange-ra mindaz, amit a gyermekek bizonyára maguk után hagytak ott?

Éppen ezen gondolkodott, amikor zaj hallatszott lentről. Valaki mozgott a szalonban.

Stanistreet összeszedte minden bátorságát, a lejáró felé fordult, és lement.

III. FEJEZET
A LÁTOMÁS

Belépett a szalonba.

A helyiséget vidáman elárasztotta a reggeli fény, ami a hajóablakokon és a tetőablakon át áradt be. Lestrange, aki éppen a jobb oldali hátsó fekhelyre pillantott be, megfordult, és amikor a két férfi szembekerült egymással, Stanistreet rögtön látta, hogy minden aggodalma felesleges volt. Lestrange teljesen összeszedte magát. Legalábbis ez volt az első benyomása; aztán valami más is feltűnt neki. A sovány, ideges Lestrange, aki mindig gondterhelten töprengett és ábrándozott, mintha valami szüntelen szorongás ülne rajta, megváltozott. Derűsnek látszott, fiatalabbnak, és eltűnt belőle minden nyugtalanság.

Stanistreet egy pillanatra szinte megrendült, amikor összevetette az előtte álló férfit a tegnapi, kétségbeeséstől megtört ember képével; ugyanakkor nagy súly esett le róla, és a következő pillanatban ösztönösen kinyújtotta a kezét, hogy megszorítsa Lestrange-ét.

– Még mindig dél felé tartunk? – kérdezte Lestrange.

– Igen – felelte a kapitány. – Folytattam az utat. Úgy gondoltam, ez lesz a legjobb. De mit kíván?

– Délre – mondta Lestrange. – Jöjjön fel a fedélzetre. Beszélnem kell magával.

Stanistreet követte, és közben azon tűnődött, mi következhet még. Lestrange hangjában és mozdulataiban valami visszafojtott élénkség feszült, ami a józan, gyakorlatias tengerész számára újabb bajok előjelének tűnt.

Szorosan a nyomában haladt. Amikor Lestrange a bal oldali korláthoz lépett, rátette mindkét kezét, és szembefordult a lángoló kelettel, a Ranatonga kapitánya mellé állt, könyökük szinte összeért, készen arra, hogy szükség esetén közbelépjen. Ám hamar megnyugodott. Lestrange teljesen higgadt és derűs volt; gyönyörködve nézte az elé táruló ragyogást, és látható élvezettel szívta magába a friss tengeri levegőt.

Aztán megfordult, és végignézett a fedélzeten Peterson felé, aki a kormánynál Bowerst váltotta.

– Mennyivel megyünk? – kérdezte.

– Tíz csomóval – felelte Stanistreet.

– És a sziget?

– Kevesebb mint hatvan mérföld.

– Jó – mondta Lestrange, majd ismét a korlát felé fordult.

Egy parti sirály repült el mellettük az árbóccsúcs magasságában, kissé elsodródott a szélben, leereszkedett a vízre, aztán újra felröppent, és észak felé vette az irányt.

Lestrange néhány pillanatig követte a tekintetével, aztán megszólalt.

– Stanistreet, odalent azt mondtam, el kell mondanom valamit. Nehéz erről beszélni, és más embernek nem is mondanám el. A helyzet az, hogy boldog vagyok. Tizenkét év óta először boldog.

A kapitány nem felelt.

– Furcsán hangzik, ugye? – folytatta Lestrange. – Talán azt fogja hinni, hogy mindaz, ami történt, megzavarta az elmémet. Különösen akkor, ha végighallgat. De nem így van, és elmondom, miért vagyok boldog. Boldog! Ez a szó nem is elég rá. Öröm tölt el, ujjongok, és dicsőítem Istent, aki mindent tud, és mindent helyesen cselekszik! Hisz Istenben, Stanistreet?

– Igen, uram – felelte a tengerész, akinek egyáltalán nem tetszett a beszélgetés fordulata. – Hiszek Istenben. Legalábbis hinnem kell, azok után, amiket láttam.

– Akkor hallgasson meg – mondta Lestrange. – Tizenkét hosszú éven át, mint tudja, kerestem a gyermekeket, akiket szerettem. Mindig biztos voltam benne, hogy élnek, de fogalmam sem volt, mi történhetett velük. A bizonytalanság az, ami megöli az embert. Azt hiszem, élénkebb a képzeletem, mint másoknak. Magam elé képzeltem, hogy kínai emberkereskedők kezére kerültek, vagy bűnöző gazemberek kezébe, akik ezeket a tengereket járják; hogy bűn és nyomor jutott nekik osztályrészül. De még ezeknél is rettenetesebbek voltak azok a dolgok, amelyeket elképzelni sem tudtam. Volt, hogy azt mondtam magamban: „Bizonyára nincs Isten.” De végül mindig visszatértem az imához, mert csak az maradt nekem reménynek. Azért imádkoztam, hogy újra találkozhassam a gyermekekkel. Imádkoztam és imádkoztam, kutattam és kerestem, és tegnap meghallgattatott az imám.
Az irgalmas Isten visszaadta nekem a gyermekeimet… de halottan! Micsoda gúny! Miféle válasz ez egy szegény teremtménye alázatos, szívből fakadó imájára! Tegnap, miközben összetörve feküdtem odalent a kabinban, maga pedig a tengernek adta őket, káromoltam az Ő nevét, miközben Ő ott ült mosolyogva a végtelenben – Ő, aki mindent tud, és mindent helyesen cselekszik.
Hallgasson meg! A gyász, amikor teljes nagyságában ránk nehezedik, varázslóvá válik. Elaludtam, és a bánat az álmon túlra vitt, a látomások világába, ahol találkoztam a gyerekekkel. És nem álom volt! Úgy láttam őket, ahogy most magát látom. Dicket és Emmeline-t, olyannak, amilyenek sok-sok évvel ezelőtt voltak: tisztának, kedvesnek, boldognak és gyermekinek, mégis mindent tudónak. Stanistreet, olyan bizonyos vagyok benne, mint abban, hogy Isten van az égben: amit mondok, nem a képzeletem játéka. Láttam a gyermekeket, és újra látni fogom őket, mert visszatérnek.

– Visszatérnek?

– Igen, bizonnyal visszatérnek! Megmondták a helyet, csak az időt nem. El kell mennem a szigetre, és el fognak jönni hozzám. Ott kell várnom rájuk, és eljönnek.

– De hogyan, uram? – kérdezte Stanistreet, aki egy pillanatra maga is csaknem elhitte, amit hallott; olyan elementáris meggyőződés szólt Lestrange hangjából és egész viselkedéséből.

– Hogy hogyan, azt nem tudom. De eljönnek hozzám. Ezt megengedik nekik miattam, hogy megőrizzem az eszemet, mert különben megőrültem volna. És van valami más célja is, de azt nem mondták meg. Nem hisz nekem?

– De, de – mondta a másik megnyugtatóan. – Különös, de hát… ki tudja. Ki tudja.

Úgy érezte, talán a Gondviselés vagy a természet használta fel ezt az álmot arra, hogy legalább a heves őrülettől megóvja a szerencsétlen férfit; de abban kételkedett, hogy ezzel sokat nyert volna.

– Ki tudja – ismételte Lestrange. – Éppoly keveset tudunk erről az életről, mint az árnyékunk mirólunk. Mégis így van, és most már tudja, miért vagyok boldog. Semmi gond nem terheli többé az elmémet, és szeretteim eljönnek hozzám.

Elfordult a korláttól, és lement. Stanistreet látta, amint a steward közeledik a reggelihez valókkal – a Ranatongának a fedélzeten volt a konyhája –, majd eltűnik a lejáróban. Ezután egy gyermek hangját hallotta, meg a stewardét, aki mintha hozzá beszélt volna.

Ekkor Bowers úgy emelkedett elő a legénységi szállás lejárójából, akár valami tengeri elefánt, és végigindult a fedélzeten. Nem sokkal Lestrange feljövetele előtt adta át a kormányt Petersonnak. Leszaladt, hogy rágyújtson a pipájára, aztán felbukkant, meglátta Lestrange-ot és Stanistreetet beszélgetni, majd lapult tovább, és várt.

– Hogy viseli most az úr, kapitány? – kérdezte Bowers halkabbra fogva a hangját. – Kidugtam a fejem, mikor beszélgettek, és úgy láttam, megint a régi önmaga.

– Isten segítsen, nem tudom – mondta Stanistreet. – De ha van bármi józan ész a világon, akkor teljesen megőrült. Egyszerűen megőrült. Csakhogy boldog.

– Hát, hála az Úrnak, akkor legalább nevetős fajta őrület ez, nem üvöltős – mondta Bowers. – Boldog, mi? Hát akkor szerencséje van. Én csak ennyit mondok.

– Talán. Mindenesetre menjen le, és hozza fel azt a kölyköt. A steward ott vacakol vele, csak az idejét vesztegeti, én meg látni akarom a fedélzeten. A hátsó fekhelyen találja.

Bowers eltűnt odalent.

Egy perccel később újra felbukkant, egyik hatalmas karjában a „kölyökkel”, akit egy fekhelyről levett takaróba bugyolált.

A telt, bogyóbarna bőrű, gesztenyebarna hajú, nevető gyermek egészen másképp festett, mint az, akit előző nap a fedélzetre hoztak.

– Meghúzta a szakállam – mondta Bowers. – Olyan erős, mint Sámson, az áldóját! Na, gyere csak elő, aztán játssz a napon, ahogy régen.

Kibontotta a meztelen gyermeket a takaróból, és letette a fedélzetre.

– Dicknek hívott, mikor hoztam fölfelé – mondta Bowers, és már ott térdelt mellette, csiklandozta, meg nagy kezével ide-oda hempergette. – Dicknek hívtál, mi? Hát a nadrágod hol van? Na? Hol a nadrágod, te kis ördög? Eladtad, mi? – Adjon csak ide egy kötélrögzítő szeget, kapitány, míg el nem náspángolom!

Stanistreet átnyújtotta neki a szeget.

– Na – mondta Bowers, és a gyermek két kezébe adta –, püföljed vele a fedélzetet, aztán örüjjé.

Nem kellett kétszer mondania.

– Na, kapitány, ehhez mit szól? – kérdezte a matróz, miközben talpra állt. – Tegnap délután még majd meghalt az álmosságtól, most meg hallgassa csak!

– Szép erős kölyök – mondta Stanistreet, és szemügyre vette. – Úgy saccolnám, közel járhat a két évhez, bár a gyerekekhez nem értek. De mondok én magának valamit, Bowers. Szerintem amikor felhoztuk a fedélzetre, nem annyira aludt, mint inkább be volt kábítva. Látta azt a letört gallyat a dingiben? Fogadok a kalapomban, hogy arita volt. Láttam már ilyet nőni néhány szigeten, és mérgezőbb, mint az oap; két bogyó bármelyik embert elteszi láb alól. Szerintem azok ketten ettek belőle, talán nem tudták, mi az, a gyermek pedig az anyatejjel kaphatta meg a mérget. Szinte biztos vagyok benne, hogy ez történt, mert egyikükön sem látszott az éh- vagy szomjhalál jele, pedig messziről sodródtak ide.

– Lehet – mondta Bowers, szemét a gyermeken tartva. – Na, na, hová gurítod azt a szeget? Gyere csak onnét, különben lezuhansz a lejárón! Isten bizony, még a végén kipányvázlak, ha nem bírok veled!

Éppen elvezette a gyermeket a lejárótól, amikor Lestrange ismét megjelent, és Stanistreethez lépett a kormány közelében. Lestrange rápillantott a matrózra és kis pártfogoltjára, de alig mutatott érdeklődést iránta; vagy legfeljebb ugyanazt a szelíd jóindulatot, amellyel mostanra mintha minden élő és élettelen dolgot szemlélt volna. Akár Bowers gyermeke is lehetett volna, annyira keveset törődött vele.

Stanistreet megpróbálta a beszélgetést a gyermekre terelni. Lestrange nem zárkózott el, de hamar elejtette a témát, mintha nem volna különösebb jelentősége. A steward ekkor jelentette, hogy kész a reggeli, mire mindketten lementek.

IV. FEJEZET
DICK EM

Közben a legénységi szállásra is eljutott a híre annak, mi történik odafent, és még az alvó őrség is előbújt. Összesen nyolcan voltak, a régi déltengeri szkúnerek matrózainak fajtájából: kemény, viharedzett emberek, barnára sülve, és nadrágjukat leszámítva éppoly meztelenül álltak a forró reggelben, mint a „kölyök”.

A Ranatonga első tiszt nélkül futott ki; az indulás előtti este az ital meg a rendőrség együttes erővel kiiktatta az illetőt. A tatfedélzet tisztjei közül senki sem volt odafent, hogy rendet tartson, így aztán szabadon röpködtek a megjegyzések.

– Irgalmazzon nekünk az Úr! – kiáltotta az egyik gazfickó. – Nézzétek csak Bobot, dadusnak állt! Hol a kötényed, Bob?

– Ellopta a szegény poronty ruháját – tette hozzá egy másik –, a babakocsit meg zálogba csapta. Adj már kölcsön egy dollárt, Bob, ha még nem ittad el az egészet!

Az egyik úriember éppen banánt hámozott, és megkínálta vele a gyermeket, de ajánlatát visszautasították.

– Na, elég legyen! – kiáltotta Bowers úr. – Oszoljanak, aztán mossák le magukról a koszt! Vigyék a nyavalyás banánjukat oda, ahol kérnek belőle! Jim, hozd ki a konyhából azt a régi bádogdézsát, amelyikben a szakács a krumplit tartja, és az ajtó mögötti szekrényben van egy öreg szivacs is. Mozogj, aztán takarodj le Jenkinshez, és mondd meg neki, küldjön fel egy törülközőt.

A dézsát vödörrel felhúzott tengervízzel töltötte meg, aztán nekilátott a mosdatásnak és szivacsolásnak. Jim, egy hosszú, kancsal bitang, a törülközővel állt mellette, a többiek pedig nézték.

– Hogy hívják? – kérdezte Jim.

– Hogy hívják! – csattant fel Bowers. – Honnan a pokolból tudnám, hogy hívják? Nincs is neve… – Aztán hirtelen eszébe jutott valami. – Dick a neved, ugye, fiú? Dick! Hé! Dick, nem így hívnak?

– Dick – ismételte nevetve a gyermek, és csapkodni kezdte a vizet. – Dick! Dick!

– Akkor Dick leszel – mondta Bowers, és még egyszer utoljára végighúzta rajta a szivacsot; a mozdulatnak szinte keresztelői jelentősége volt, bár ilyesmi meg sem fordult a keresztelő fejében. – Na, add ide a törülközőt… így ni.

Befejezte a törölgetést, aztán szabadjára engedte a gyermeket, aki a világ összes embere közül egyenesen Jimhez ment, gömbölyű kis karjával átölelte a lábát, és felnézett rá. Maga az ártatlanság csodálta benne a legnagyobb gazfickót, aki valaha végigkoptatta a Long Wharf deszkáit.

Ekkor Stanistreet jelent meg a szalon lejárójában, és a legénység úgy szétoszlott, mintha ott sem lett volna. Csak Jim maradt.

– Bowers! – kiáltotta Stanistreet.

– Megyek, uram! – felelte a fedélzetmester. Félretolta a dézsát, behajította a szivacsot a szekrénybe, és odalépett hozzá.

– Szóval Dick a neved? – mondta Jim, miközben lefejtette a gyermek apró kezét a lábáról, és karjába emelte. – És mi a másik neved? Mondd meg szépen a másik nevedet, különben átrepülsz a korláton! Át ám, egyenest a korláton! – Megtáncoltatta a gyermeket a karjában, és úgy tett, mintha a tengerbe akarná hajítani.

– Em! – kiáltotta Dick. Talán Jim meleg ölelése idézte fel ködös kis emlékezetében Emmeline nevét, aki annyiszor táncoltatta így. – Em… Em!

– Ide vele – mondta Bowers, aki közben visszajött. – Mit bolondozol így vele? Még rosszul lesz, mielőtt megreggelizett volna. Mit mond?

– Azt mondja, hogy a másik neve Em – felelte Jim. – Olyan biztos, mint hogy haj van a fején. Most mondta nekem. Dick Em a neve. Ugye, fiú?

– Em… Em! – kiáltotta Dick, és Bowers felé nyújtotta a karját.

– Akkor Dick Em leszel, ha úgy akarod – mondta a derék Bowers, vállára emelte, és hátrafelé indult, hogy megkeresse Jenkinst, a stewardot, meg a sűrített tejet.

Hetet ütött a hajóharang, amikor a perzselő fedélzet fölött felhangzott az őrszem elnyújtott kiáltása, panaszosan, akár egy sirály hangja:

– Fö-ö-öld!

Ericsson, a svéd kiáltott, és Stanistreet, aki hátratett kézzel járkált a fedélzeten, egy csapásra megélénkült. Egyik lábával fellépett a bal oldali mellvédre, egyik kezével belekapaszkodott a főárbóc kötélhágcsójába, a másikkal pedig beárnyékolta a szemét, és előrenézett.

Igen. Messze előttük, a tenger remegő csillogásában szinte testetlenül, elmosódva és bizonytalanul feküdt valami, ami nem volt sem tenger, sem ég. A dagállyal egyre magasabbra emelkedő hullámzás egyszer eltüntette, aztán újra megmutatta.

Igen, a sziget volt. Messze, nagyon messze, de kétségtelenül ott feküdt előttük: térképre nem rajzolt, ismeretlen föld, amelyet csak a sirályok és a bálnavadászok ismertek, de még a bálnavadászok is alig.

Stanistreet lelkének mélyén mindvégig ott bujkált a kétely árnyéka. A dingi megtalálása ugyan eloszlatta, de valami ésszerűtlen módon újra visszatért, és nem akart eltűnni. Hátha az egész sziget csak az öreg Fountain kapitány képzeletének szüleménye? Egy látomás, amely csak arra jó, hogy zátonyra futtassa a reményt? Nem. Ott volt előtte, a saját szemével látta, pontosan ott, ahol lennie kellett.

Visszalépett a fedélzetre. Lestrange még mindig odalent volt, a bal oldali őrség emberei pedig elöl lustálkodtak a napon. Egyikük a szemét árnyékolva próbálta megpillantani a szárazföldet, a többieket azonban láthatóan nem nagyon izgatta a dolog. Aztán Bowers felbukkant a legénységi szállásról, véget vetett a társalgásnak, és munkára fogta őket az orrfedélzet deszkáin. Miután látta, hogy nekiláttak, előrenézett, majd hátrament a kapitányhoz.

– Egyre jobban kiemelkedik, uram – mondta Bowers. – Véletlenül nincs térképe a környék mélységeiről?

– Dehogy van – felelte Stanistreet. – A zátony külső oldalán mindenütt mérföldnyi mély a víz, a nyíláson pedig tiszta az átjárás. Fountain csak ennyit mondott, úgyhogy kénytelenek vagyunk hinni neki. Hol a kölyök?

– Megetettem, és alszik a fekhelyen – mondta Bowers. – Az úr odalent könyvet olvasott, de nemigen törődött semmivel. Se a gyerekkel, se mással.

– Nem – mondta Stanistreet. – Most már semmi sem számít neki azon kívül, ami befészkelte magát a fejébe. Az ember azt hinné, hogy az ő gyermekük még náluk is fontosabb neki, hiszen ők már halottak… de csak rájuk tud gondolni. Beleette magát a fejébe, hogy azon a szigeten találkozni fog velük.

– Te jó Isten, uram! – mondta Bowers. – Azt akarja mondani, hogy tényleg találkozni készül velük, miközben tudja, hogy meghaltak?

– Nem tudom, mit gondol – felelte Stanistreet. – Álmodott valamit, vagy látomása volt, és most szentül hiszi, hogy találkozni fognak vele azon a szigeten. Lehet, hogy ha maga vagy én mentünk volna keresztül azon, amin ő, ugyanígy megőrültünk volna. De bárcsak más kapitányt választott volna erre az útra! Nagy felelősség ez. Ha dühöngő őrült volna, bezárhatnám a kabinjába, aztán irány vissza Friscóba. De hát látja: szelíd, mint a tej, és minden másban épeszű, mint akárki. Csak ebben az egyben nem. És hogy mi lesz, amikor odaérünk ahhoz az átkozott szigethez, és talán megtalálja ott a nyomaikat… fogalmam sincs. Bowers, maga mit tenne a helyemben?

– Mennék tovább, uram – mondta Bowers. – Az őrültek olyanok, mint a gyerekek. Emlékszem az öreg Sam Hatchre. Egész nap Sydney kikötőjét bámulta, ott ült a Circular Wharfon, és várta, hogy befusson a fia hajója. Pedig a hajó odaveszett odakint a Headsen túl, és ő ezt tudta is. Ha valaki ellentmondott neki, maga volt az ördög; ha békén hagyták, nem okozott semmi bajt. Menjünk tovább, uram. Ott is van.

Lestrange feljött a fedélzetre. Stanistreet közölte vele a hírt; ő néhány lépést tett előre, aztán jobb karját a korlátra támasztva megállt, és figyelt.

A szél szinte pontosan hátulról fújt, egyre erősödött, a fővitorla hatalmas trapéza kidomborodott, és mereven feszült a kék ég előtt. A Ranatonga a hullámzással és a széllel együtt futott, gyorsan, kecsesen és hangtalanul, akár a szélben utánuk sikló sirályok; szárazföldi sirályok voltak, s úgy kísérték a hajót, akár hófehér szellemek.

És most, percről percre, mintha Aphrodité emelkedne ki a tengerből, életre kelt előttük a sziget. Valahányszor magasba emelte őket egy hullám, feltűnt a sirályokkal pettyezett korallzátony tajtéka, mögötte pedig egyre tisztábban bontakozott ki a zöldellő növényzet, amelynek smaragdszíne hol sötétült, hol világosodott a szél érintésére.

Stanistreet átvette a kormányt, Bowers pedig az őrszem helyére állt. A Ranatonga már nem pontosan hátszélben futott, hanem olyan irányt vett, amely egy mérfölddel a szigettől keletre vitte. A zátony nyílása kelet felé feküdt.

Haladtak tovább. A szél még mindig erősödött, és a ragyogó nap, a tenger kéksége valami rendkívüli frissességet és vidámságot kapott. A szél és a nap korbácsa alatt a víz gyémántként szikrázott és szórta a fényt, akár az északi tengerek nyáron; ettől a korallzátony, a távoli, remegő pálmák látványa valami különös, szívet markoló szépséget kapott. A habokkal szabdalt hullámzás fölött ekkor hang érkezett feléjük, mintha hosszú úttól elcsigázott matrózok üvöltenének kórusban: a zátony sirályai voltak. Alatta pedig egy másik hang szólt, halk és nyugtató, akár az anya suttogása gyermekéhez: maga a zátony.

Közel járt a dagály tetőpontja. A tajték permetként söpört végig a korallon, és amikor a sziget már majdnem pontosan jobb kéz felől feküdt, lassan feltárult a zátony nyílása, és északi oldalán kirajzolódott a pálmafa.

A Ranatonga még néhány pillanatig tartotta az irányt. Aztán megfordult a kormánykerék, megcsörrentek a kormányláncok, a nagyvitorla rúdja átlendült, egy pillanatra megállt a tartóköteleken, majd nagyot csapva kivágódott balra. Az orrsudár egyenesen a nyílás felé mutatott.

Lestrange jobb kezét a korláton tartva állt, és le sem vette szemét az előtte feltáruló látomásról: gyermekei otthonáról. Álmában sem képzelt volna ilyesmit. A paradicsomról alkotott minden képe semmivé foszlott ahhoz képest, amit most látott, hallott és érzett, miközben a szkúner a szélben megdőlve, nyílként száguldott a zátony nyílása felé.

A sirályok versenyt repültek velük, a tajték dübörögve zúdult hátra, korlátmagasságig csapott, és permettel verte végig a fedélzetet. Szél, dagály, nap és tenger, sirályok és integető pálmafák – a kormány fordulásával mintha valamennyi egyszerre új életre kelt volna. A külső part üvegzöld hullámai már kétoldalt törtek meg mellettük, aztán egyetlen csodálatos pillanat alatt áthaladtak a nyíláson, és a hatalmas tenger eltűnt – néma, azúrkék tóvá változott.

V. FEJEZET
ISTEN KERTJE

A Ranatonga egyenes gerinccel, vitorláiból kiengedve a szelet, széles ívben fordult meg a vakító vízen; hatalmas árnyéka vele együtt siklott végig a lagúna fenekének korallkertjein. Aztán felmorajlott a horgonylánc, visszhangja végigfutott az erdőn, majd elhalt. A hajó és árnyéka lassan a dagály irányába fordult, és megpihent.

Balra a zátony morajlott a kék tenger felé, jobbra pedig a sziget fehér korallhomokos partja felelt neki tompa, dobbanó énekével. Északon és délen a lagúna két ívelő ága fokok mögött veszett el, ahol banyánfák és pálmák sorakoztak egészen a víz széléig.

„Smaragdzöld sekélye a mélységet hívja,
a kéklő vízmélyt, hol az ember lelke
örökre háborítatlanul pihenhetne,
ha nem zengene zátony és tenger dala…”

A sziget dombjain emelkedő fákon túl színes madárcsapat suhant keresztül a ragyogó égen, akár egy lobogó sál, aztán eltűnt. Más életjel nem mutatkozott.

Stanistreet, miután kiadta utolsó parancsait, egy pillanatra megállt és körülnézett. A matrózok elöl csoportosultak, szótlanul. Némelyek a hajó oldala fölött lenézve a korallkerteket és a halrajokat figyelték, mások a part felé fordultak, a kókuszpálmák ligetei és a színes félhomály felé, ahol a kenyérfák hatalmas levelei hajladoztak a szélben, s a kasszia sárgája és a hibiszkusz skarlátja versengett a tekintetért a lombok árnyai között.

A szkúner és mindenki a fedélzetén mintha egy pillanatig várakozott volna: némán, valaminek az érkezését lesve. Lestrange a korlátra támaszkodott, és meg sem fordította a fejét. Az ember azt hihette volna, arra várnak, hogy a parti lakók csónakba szálljanak, és kievezzenek hozzájuk. De nem voltak parti lakók, sem kenuk; nem hallatszott férfihang, nem tűntek fel asszonyok alakjai, nem csengett gyermeknevetés. Csak az érintetlen homok és a lombok, olyan üdén, mintha még fiatal volna a világ.

Stanistreet Lestrange mellé lépett. A férfi megfordult; arca úgy ragyogott, mintha a körülöttük elterülő szépség fénye tükröződne rajta.

– Nos, uram – mondta a kapitány –, végre révbe értünk. Lebocsáttassam a csónakot?

– Igen – mondta Lestrange, aztán ismét a korlát felé fordult. – Igen… de nézze, Stanistreet! Nézze!

– Szép – mondta a tengerész. – Soha nem láttam ennél szebb partszakaszt. Bizony, gyönyörű.

– Ez Isten kertje – mondta Lestrange. – Ő teremtette, és Ő őrizte meg; az egész hatalmas világban ez az egyetlen hely, amelyet nem mocskolt be semmi. Ő teremtette és őrizte meg gyermekeim számára, és most idevezetett engem, hogy még egyszer találkozzam velük, és halálom óráján az Ő nevét dicsérjem.

Az a gondolat, hogy az Isten, aki az egész világot az ember számára teremtette, egy apró szigetet is alkothatott két ártatlan gyermek befogadására és védelmére, szépséggel halmozva el, majd a tengerrel rejtve el a világ elől, talán nem tűnt volna különösnek annak, aki valóban hitt egy mindentudó és jóságos Istenben. Stanistreetben azonban Lestrange szavai visszahívták a néhány órával korábbi félelmet: mi fog történni, ha partra szállnak?

Néhány lépést tett előre, és szólt Bowersnek, hogy készítsék elő a csónakot. Leeresztették a bálnavadászcsónakot, és Stanistreet, miután Bowersre bízta a fedélzetet, Lestrange után maga is beszállt.

Lestrange azok közé az ideges alkatú emberek közé tartozott, akiken alig fog az idő. Évekkel korábban már a tüdőbaj szélén állt, ám lelke legyőzte a betegséget. Azt mondta magának: „Nem halok meg, amíg meg nem találom a gyermekeimet.” Az az akaraterő, amely szembeszállt a kórral, az öregedésnek sem engedett. Jócskán elmúlt hatvan, mégsem látszott annyinak, tegnap óta pedig mintha tíz esztendő súlya hullott volna le róla.

A csónak ellökte magát a hajótól, és akárcsak a zátony nyílásán való áthaladáskor, most is valami álombeli varázs vonta őket hatalmába. A Ranatonga, amelynek szilárd fedélzetén még az imént álltak, most úgy látszott, mintha a levegőben lebegne: folyékony, smaragd- és akvamarinszínű levegőben. Olyan tiszta volt a lagúna vize, hogy látták a hajó rézborítását, a rajta tapadó növényzetet, sőt a horgonyláncot is, amely a dagály fordultával meglazult, és úgy feküdt a korallon, akár egy óriási angolna. Ahogy az evezők a part felé hajtották őket, a káprázat mit sem vesztett erejéből: ha lenéztek a csónak oldalán, az ölmélységben fekvő agykorallok és homokfoltok úgy tűntek, mintha mindjárt végigkarcolnák a csónak fenekét.

A csónak ott ért homokot, ahol alig lábnyi hullámocskák törtek meg. Stanistreet kiszállt, majd átsegítette Lestrange-ot a csónak szélén.

– Vigyétek vissza – mondta a kapitány a tatnál evező matróznak. – Tartsátok kötélvégen. Jelzek, ha szükségem lesz rátok.

A csónak visszaindult, a két férfi pedig egy ideig utána nézett.

A partról új látvány tárult eléjük, új varázs. Bármilyen gyönyörűnek tűnt is a sziget a vízről, ki mondhatta volna, hogy innen nem még szebb? A távolság ott kezdődött a messzi zátonynál, a széles lagúna kimondhatatlanul magányos kékségén túl; a zátony nyílásán túl pedig tovább vezette a tekintetet egészen a már-már bíborszínű tenger pereméig. Semmi sem törte meg a varázst, semmi sem állította meg a szemet. Még a zátony közelében önmagát tükröző Ranatonga sem, sem a csónak, amelynek evezőnyikorgása lustán sodródott át a vízen. Valamiképpen ezek is a végtelen magány részévé váltak.

Stanistreet elfordult a tengertől, és körülnézett. Különös volt: a tengerész gondolatai nyugtalanul, szorongva kutatták a gyermekek nyomait, Lestrange viszont tökéletes békében látszott lenni. Stanistreet attól tartott, hogy a partraszálláskor kitör belőle valami; attól is félt, mi történik majd, ha nyomokra bukkannak. Most azonban valami azt súgta neki, hogy ez a különös nyugalom talán súlyosabbat jelent minden kitörésnél.

Lestrange azonban nyugodt viselkedése és ragyogó tekintete ellenére sem mutatta jelét annak, hogy elveszítette volna kapcsolatát a valósággal. Miután kedvére kigyönyörködte magát a tájban, megfordult, és úgy karolt társába, ahogy az ember a fivére karjába kapaszkodik.

Aztán elindultak a fák felé.

VI. FEJEZET
ITT ÉLTEK EGYKOR

A szél szeszélyes fuvallatokká gyengült, amelyek meg-megmozgatták a lombokat, és a pálmalevelek úgy zizegtek, akár eső alatt.

Közvetlenül mielőtt beléptek volna a fák árnyékába, Stanistreet megtorpant. Éles szeme észrevett valamit a homokon, kissé balra tőlük. Egy hatalmas banánfürt hevert ott, félig kicsipkedték a madarak, félig tönkretette a nap. Napok óta ott feküdhetett. De hogyan került oda?

Sehol sem látszott banánfa, csak a kókuszpálmák egyenes sora, akár egy hadsereg első vonala, amelyet hirtelen megállítottak.

Lehajolt, hogy megvizsgálja. A szárát késsel vágták el.

Amikor felegyenesedett, látta, hogy Lestrange is észrevette.

– Nézze – mondta Lestrange. – Elvágták. Dick vághatta le a fáról, de errefelé nincsenek banánfák. Menjünk tovább.

Éppoly közömbösen fogadta az elveszetteknek ezt az első nyomát, mintha Dick és Emmeline még mindig élnének valahol odakint, halásznának a lagúnán, és bármelyik pillanatban hazatérhetnének. Odakint, ahol a távoli tenger minden kékségen túli kékje a zátony nyílásán át szólt hozzájuk a csendben, amelyet csak a sirályok panaszos kiáltása zavart meg.

Stanistreet szemét könny homályosította el ettől az első lelettől, Lestrange tekintete azonban tiszta maradt. Követte a másikat, aki egyszerre átvette a vezetést, és amikor beléptek a fák árnyékába, Stanistreet számára az egész történet új színezetet kapott, a sziget pedig olyan romantikus varázst, amelyet szavakkal aligha lehetett volna kifejezni.

Az a levágott banánfürt valami különös módon összekapcsolta képzeletében az elveszettek alakját a fákkal, amelyeket maguk mögött hagytak, és a földdel, amelyen valaha jártak. Kísértetek járta hely? Ó, igen, a sziget kísértett volt, ha másként nem, hát annak a tengerésznek a képzeletében, aki ugyan nem hitt a szellemekben, mégis hangokat hallott a lombokat megmozgató szélben, és alakokat vélt látni a ligetek színes félhomályában.

Lestrange egy ösvényt követett felfelé, bár az inkább csak kitaposott csapás volt. Jobbra-balra a kókuszpálmák karcsú oszlopsorai között hosszú folyosók nyíltak, amelyeket itt-ott hatalmas kenyérfák és mély árnyéköblök szakítottak meg. Aztán egyszer csak megszólalt egy kis patak csilingelő, suttogó hangja, a pálmák szétnyíltak, és tisztás tárult eléjük, páfrányokkal benőve, a mozgó leveleken át behulló fényfoltokkal teleszórva.

Egy vén sziklafalon apró vízesés villant végig, majd eltűnt a páfrányok között. Fölötte pedig, akár hatalmas gyertyatartók, banánfák álltak, ég felé tartva teljesen érett gyümölcsfürtjeiket.

– Nézze! – mondta Lestrange.

Egy levágott banánfürtre mutatott, amelyet ledobtak a földre, s most a páfrányok mellett hevert. Aztán egy tőlük balra álló, rombuszmintás törzsű artura mutatott. Kés állt bele a fába. Aki a banánt levágta, ott hagyta – amíg visszatér.

Lestrange odalépett a fához, rápillantott a késre, de nem érintette meg. Aztán továbbindult, el a vízesés mellett, felfelé a dombon, olyan biztosan, mintha pontosan tudná, merre kell mennie.

A fák megritkultak, és egy szélben suttogó kókuszligeten túl előtűnt a dombtető: napsütötte, kupolaszerű térség, tetején egy hatalmas sziklával, amelyet ezer év időjárása tört és koptatott.

Felkapaszkodtak a sziklára, amelyet úgy átmelegített a nap, mintha élne, aztán megpihentek a tetején, és körülnéztek.

A szél ismét megerősödött északnyugat felől; messze alattuk hullámzásba hozta a lombtengert, a zátonyon túl pedig felborzolta a vizet. Innen az egész szigetvilág alattuk terült el, a szél érintésére változó smaragdszínekben elevenen.

Végigkövethették a lagúna azúr- és ametisztszínű gyűrűjét, amely hol kiszélesedett, hol összeszűkült, s a zátonyt is, vakító külső partjával, amelyet szakadatlanul ostromolt a fényben izzó tenger hullámzása.

Időnként sirályok egész füstfelhője csapott fel a zátony nyúlványairól, a nyílástól északra, a szél pedig éneklő kiáltásaikat hozta feléjük, összekeverve a hullámverés halk morajával, amely olyan szüntelenül szólt, akár egy kagylóba zárt tenger suttogása.

Lestrange könyökére támaszkodva messzire végighordozta tekintetét. Ebben az órában, amikor a nap már nyugat felé hajlott, a sziget árnyéka lassan a tenger felé kezdett lopakodni; félénken kinyúlt a lagúna vizére, hogy majd áthaladjon a zátonyon, és elvesszen az esti tengerben.

Stanistreet éppen a terjedő árnyékot figyelte, amely már elérte a messze alattuk játék hajóként fekvő Ranatongát, amikor társa megszólította.