Rita Falk

ŐZRAGU-RANDEVÚ

Magistra Könyvkiadó, 2024

A mű eredeti címe: Rehragout-Rendezvous

Copyright © 2021 dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG,
Munich/Germany

Magyar kiadás: Magistra Könyvkiadó, 2024

A műből a jogtulajdonos engedélye nélkül részlet sem közölhető.

Fordította: Balla Judit

Hungarian translation © Balla Judit, 2024

Szerkesztő: Németvölgyi Ilona

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.magistrakiado.hu

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-39-4

1. fejezet

Csendes éj, drága szent éj, mindenek álma mély, énekeljük. Mindannyian, méghozzá. Nem mintha olyan nagyon szeretnénk énekelni, de Susi így akarja. Mert hogy náluk, otthon, mindig együtt énekeltek Szenteste a fa alatt. Ami valószínűleg nagyon szép is volt, feltéve persze, hogy a rokonsága ugyanolyan szépen énekelt, ahogyan ő énekel most. Velünk, Eberhoferekkel azonban sajnos más a helyzet. Nálunk ugyanis senki nem tud énekelni. Nagyon nem. Én meg még annyira sem. Jó, az AC/DC, az más, a Highway to hell vagy a TNT megy, főleg, ha lecsúszott előtte egy-két feles, de a karácsonyi éneklés más kategória. Az még alkohollal sem megy. Sőt, éppen ellenkezőleg. A produkció, amit nyújtunk, ennek megfelelően leginkább a bálnák énekére emlékeztet. A haldokló bálnákéra, természetesen.

Susi azonban így is boldog. A Nagyi is, de az nem csoda, mert ő egyetlen egyet sem hall a torkunkat elhagyó rengeteg hamis hangból. Kétségtelenül vannak előnyei, ha az ember hallórendszere életkortechnikai okokból felhagy a működéssel. Persze, azt hiszem, a Nagyi igazából nem annyira is az éneklésnek örül, hanem sokkal inkább a kollektív meghittségnek és az egész karácsonyi felhajtásnak. És mert szinte mindenki itt van körülötte, aki kedves a szívének.

A Papa is láthatóan boldog, ő azonban kevésbé a kollektív meghittség és a dalolás, mint inkább a füves cigaretta okán, amit az előbb kellemesen elszívott az udvaron. A család többsége a konyhában várakozott a Jézuskára és közben süteménnyel tömte magát, miközben a Papa, Leopold meg én átcipeltük a megszámlálhatatlan mennyiségű ajándékot a disznóólamból a karácsonyfa alá, szigorúan titkos hadműveletként. Top secret, hogy úgy mondjam. Mert újabban nagyon óvatosnak kell ám lennünk. A gyerekeink ugyanis ravasz kis teremtések. Már tavaly karácsonykor is nagy vita bontakozott ki a dologról. Mármint a Jézuskáról, úgy értem. Mert hogy unokahúgom, Sushi, fel akarta világosítani a mi Paulunkat, hogy a Jézuska nem is létezik, hanem a szülők, nagyszülők, és a rokonság többi része rohangászik karácsony előtt üzletről üzletre és vásárol össze mindenféle értelmetlen ajándékot, amelyeket a fejletlen országokban készítettek kizsákmányolt gyermekmunkások, akik éhbérért, rettenetes körülmények között robotolnak látástól vakulásig. Ezt mind elmesélte a kis Sushi, méghozzá sokkal szemléletesebben, mint ahogyan én most ismertettem. Paul meg persze azonnal elszomorodott és nagyon elkeseredett, és már egyáltalán nem is örült a többsebességes, kézifékkel és hóekével is felszerelt elektromos markolójának. Kezdetben legalábbis nem. Másnap azért, amikor megindult a havazás, már nagyon lelkesen tologatta vele a havat órákon át, kipirosodott arccal, amíg egyetlen hópehely sem maradt az udvaron. Jó, kavics sem, de nem számít.

Talán nem is olyan rossz dolog, ha a gyerekek nem hisznek már a Jézuskában, és tudják, a valóságban honnan is érkezik ez a sok szép ajándék. Emlékszem, Leopold milyen csalódott volt, amikor a bérmálási felkészítőn, azaz tizenötéves korában, értesült róla.

Apropó, Leopold. Ő a kivétel. Mert ő egyáltalán nem tűnik boldognak ma este, sem a dalolászás közben, sem most, a vacsoránál. Pedig a Nagyi libát sütött, annak rendje s módja szerint krumpligombóccal és lilakáposztával tálalva. Az illata belengi az egész házat, az íze pedig természetesen mennyei. Ennek megfelelő lendülettel lapátolom is magamba. Mivel pedig Leopold éppen szemben ül velem, akaratlanul is látom, milyen kedvetlenül turkál a tányérjában. Valószínűleg azért, mert délelőtt ki kellett fuvaroznia a feleségét, Panidát, valamint két közös gyermeküket a müncheni repülőtérre, ahol utóbbi három személy felszállt a München-Bangkok járatra. Ugyanis az anyóséknak is joguk van hozzá, hogy egyszer egy évben láthassák az ő unokáikat. Amit valahol meg is lehet érteni, nem igaz? Persze, az már szar ügy, hogy ennek éppen karácsonykor kell megtörténnie. Az iskolakötelezettség miatt azonban csak a szünidőkben utazhatnak, nyáron viszont Panida az új otthonuk berendezésével volt elfoglalva. Ezért aztán maradt nekik a karácsony, nekünk meg a bánatos Leopold.

– Ne búsulj, Leopold, nem örökre mentek el – mondom bátorítón, aztán nagy falat gombócot tömök a számba. Egy álom ez a mártás.

– Te könnyen beszélsz, kisöcsém – feleli mogorván. – Neked itt van a te Susid és a te kis Paulod.

Olyan színpadiasan hangsúlyozza, hogy az enyémek, hogy szinte megindul felfelé a gombóc a gyomromból. A Papa részvétteljes arccal Leopold karjára teszi a kezét. A gombóc most már tényleg megindul felfelé.

– Én is szomorú vagyok, hogy Sushi nincs itt – mormolja Paul a tányérjába.

– Igen – csatlakozik hozzá Susi, és nagyot sóhajt. – Mindannyian szomorúak vagyunk, kicsim.

– Milyen szép este – mondja a Nagyi, tapsol néhányat és lelkesen körbehordozza rajtunk a pillantását. – Most pedig kinyitjuk az ajándékokat, ugye, Paul?

– Ezeket az ajándékokat is szegény kínai gyerekek csinálták? – érdeklődik Paul, és a fülét hegyezve várja a választ.

– Nem – mondom, és töltök magamnak még egy pohár sört. – Semmiképpen sem szegény kínai gyerekek. Indonéziai gyerekek, vagy indiaiak talán, vagy hasonlók. De egész biztosan nem szegény kínai gyerekek.

Susi a szemét forgatja.

– Igazán nem kellene ebből is viccet csinálnod, Franz – mordul fel Leopold. – Paulnak joga van tudni az igazságot, még ha az nem is olyan kellemes, és nem is illik olyan nagyon a karácsonyi hangulathoz. Meggyőződésem, hogy nem lehet elég korán feltárni az igazságot a gyerekek előtt. Akár a bolygónk elpusztításáról is. Végtére is az ő jövőjük az a jövő, amit mi éppen elpusztítunk.

– Ahogy mondod, Greta – morgok vissza. – Ugyanakkor nem az én családom repül éppen többezer mérföldet a környezetet szennyezve, hanem a tiéd.

Később, amikor kicsomagoljuk az ajándékokat, a hangulat újra oldottabb, amiben az időközben elfogyasztott egy-két kupica pálinka is szerepet játszhat. Ráadásul el kell ismernem, igen jó a felhozatal. Mármint ajándékilag. A Nagyitól például saját kötésű zoknit kaptam. Susitól egy utalványt az én bizalmi hentesemhez, a Papától meg egy rekesz Augustiner sört. Remek. Még akkor is, ha igazából csak a fele lesz az enyém, mert a másik felét ő fogja meginni. De ajándék lónak ne nézd a fogát. Még ha csak egy fél ló is, akkor se.

Paul végül elalszik a derékig érő és pedagógiai szempontból teljességgel értelmetlen ajándékok halmai között, Susi meg felemeli a padlóról, hogy elvigye lefektetni. Azt hiszem, ő is kissé bizonytalanul áll már a lábán.

A hirtelen beálló nyugalom nem tart sokáig, mert megszólal a regensburgi dóm fiúkórusa. Feláll a szőr a hátamon a karácsonyi dalaiktól. Amióta az eszemet tudom, megvan nekünk ez a lemez, és minden karácsonykor meg is hallgatjuk, évről évre, és újra, és újra, és újra. Az egyik kisfiú szólót énekel, de olyan magas hangon, hogy égnek áll tőle az ember haja, és szívből kívánni kezdi a kölyöknek, hogy minél előbb érje el a mutálást elhozó kamaszkort. Minden évben újra és újra elgondolkodom rajta, tényleg én vagyok-e az egyetlen, aki utálja ezt a lemezt. Mert én viszont már akkor utáltam, amikor még én magam is kisfiú voltam.

Akkoriban, amikor Leopold meg én még kicsik voltunk, még igazi gyertyák égtek a karácsonyfán, és mindenkinek csak egy ajándék jutott. És Leopold mindig az enyémet akarta a sajátja helyett. És ettől idegösszeomlást kapott a kis balfék. Évről évre, újra meg újra. Én meg ennek nagyon örültem. Nem nyíltan persze, hanem csak úgy magamban, de akkor is.

Volt például egy év, még ma is úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna, amikor mind a ketten vadonatúj görkorcsolyát kaptunk karácsonyra. Minden valószínűség szerint az egész faluban mi voltunk az elsők. Az enyém zöld volt neonsárga cipőfűzővel, azaz hihetetlenül vagány darab. A Leopoldé világoskék, ami már önmagában elég volt szokásos sírógörcsei egyikének kiváltásához. Aztán hirtelen, derült égből villámcsapásként felkapta az egyik görkorcsolyáját és olyan erővel vágta a fejemhez, hogy fröcskölni kezdett belőle a vér. Azonnal be kellett mennünk a kórházba, ahol hét öltéssel varrták össze a sebemet. Nagyon fájt, mégsem sírtam. Egy árva könnycseppet sem ejtettem. Viszont egész idő alatt Leopoldot néztem. Ő meg engem. A végén a doktor egy oklevelet nyomott a kezembe. „A világ legbátrabb kis betegének”, ez állt rajta. Persze Leopold is azonnal akart egyet, ő azonban természetesen nem kapott, amire abban a pillanatban újra záporozni kezdtek a könnyei, de a Nagyi azt mondta neki, hogy szedje össze magát, és vegyen példát szegény Franzról. De Leopold csak tovább zokogott, én meg tovább örültem. Magamban, természetesen. Ha most visszagondolok, karácsonykor tulajdonképpen mindig a Leopold csalódottságának örültem a legjobban. Még a saját ajándékaimnál is jobban örültem neki. Ki tudja, talán éppen ezek a könnyek segítettek ennyi éven át elviselni a regensburgi fiúkórus produkcióját.

– Indulás, Franz! – harsan hirtelen a Nagyi hangja, felrezzentve gondolataimból. – Háromnegyed tizenkettő van! Indulni kell az éjféli misére!

Igaz. Az éjféli mise. Ahová minden évben elmegyünk, a Nagyi meg én. Same procedure as every year, mondhatni.

Kényelmesen ülök a karosszékben, a sör és a szoba melege már kellemesen elandalított és elnehezített. Már az éneklő kasztrált szólóján is túl vagyunk, de nincs menekvés. Az éjféli mise az éjféli mise, és gyakorlatilag ugyanolyan kivédhetetlen, mint a Bayern bajnoki címe. Így aztán felkerekedünk.

Már majdnem egy órára jár az idő, amikor valaki a karomat rángatva felébreszt. Hunyorgok egy kicsit, körülnézek a hideg templomban, és látom, hogy a Nagyi békésen szunyókál a vállamon. A kórus teljes hangerővel bömböli a Csendes éjt, a gyülekezet meg, gyakorlatilag az egész falu, már békésen ballag kifelé. Megint mi ketten vagyunk az utolsók, akik még mindig a padban ülnek.

Az egyetlen fényforrás egy hatalmas karácsonyfa az oltárnál. Tulajdonképpen tényleg szép látvány. Ami viszont sokkal kevésbé szép, az a fölém hajló arc. A Liesl Mooshammer arca. Egészen közel hajol hozzám, a lélegzete párája felhőkben kavarog elő a szájából és az orrából. Kísérteties látvány.

– Halló, halló! Ébresztő! – mondogatja.

Megdörzsölöm a szememet.

– Ébresztő, Nagyi – mondom ásítva, aztán nyújtózom egyet, és figyelem a Nagyit, ahogyan ő is felébred.

– Olyan szép volt idén is a mise, igaz? – néz rám, aztán ő is ásít egyet.

Feltápászkodunk az átfagyott tagjainkkal, és kifelé menet még meggyújtunk egy gyertyát a Mamáért.

A templom előtt ott ácsorog a nép, szinte az egész falu, mindenki, aki él és mozog Niederkaltenkirchenben. Boldog karácsonyt kívánnak egymásnak, meg boldog új évet, meg általánosságban kellemes ünnepeket, vagy egyszerűen csak beszélgetnek. Szokatlanul enyhe az éjszakai levegő. Az égen egyetlen csillag sem látszik.

– Hallgass ide, Franz! Lenz Steckenbiller még mindig nem jött haza – fordul oda hozzám szúrósan a szemembe nézve Liesl Mooshammer.

Rá ne kezdje már megint a vén szatyor! Ezzel a hülye történettel gyötör már hetek óta.

– Ne kezdd újra, Liesl – mondom ezért, és gyorsan el is köszönnék tőle, mert a szemem sarkából meglátom Simmerlt, aki néhány lépéssel mellettünk áll szerettei körében. Úgy tűnik, kellemes hangulatban vannak, ami üdítő változatosságot jelentene aktuális beszélgetőtársaimhoz képest.

– Ott maradsz, ahol vagy, amíg beszélek hozzád, Franz! – sistergi Liesl, és elállja az utamat. – Rendőr lennél, vagy mi! Márpedig a rendőr, az szolgál és véd, nem igaz?

Már csak ez hiányzott.

– Hallgatlak – sóhajtom megadóan.

– Negyvenhét éve ismerem Lenz Steckenbillert, és ez alatt a negyvenhét év alatt minden áldott karácsonyt itthon töltött. Mindig. Senki más nem tudja ezt olyan jól, mint én, ugyanis negyven éve mindig kapok tőle egy őzet karácsonyra. Minden átkozott évben, érted? Az őzragumhoz. Ami az én hagyományos karácsonyi ételem. Negyvenhét…

– Értem, értem. Negyvenhét éve – vágok közbe. – De értsd meg végre, Liesl, sőt, tőlem akár fel is írhatod, ha nem tudnád megjegyezni: Lenz Steckenbiller felnőtt ember. Felnőtt ember, aki szívesen tölti Dél-Afrikában az idejét, mint mindannyian tudjuk. Főleg, amióta megözvegyült, és a fia átvette tőle a gazdaságot. Egyébként pedig, és most jól figyelj, senki nem tett bejelentést az ügyében a rendőrségen. Senki nem jelentette eltűnt személyként. Ha pedig nincs bejelentés, az azt jelenti, hogy senki nem hiányolja…

– Én hiányolom! – kiált fel olyan hangosan, hogy többen odakapják a fejüket. – És ezennel bejelentem az eltűnését!

– Ki hiányzik neked ennyire, Liesl? – halljuk Simmerl hangját, aki hirtelen ott áll mellettünk, mintha a földből nőtt volna ki, és az egész arca egyetlen nagy, széles vigyorgás. – Ha már megint a lakótársaid közül tűnt el valaki, lassan elgondolkodhatnál, nem inkább elmenekült-e…

– Hülye hentes! – mordul rá a vén csoroszlya. – Mi bajod van neked az én lakótársaimmal? Különben sem hiányzik közülük egy sem. Mind megvan, hiánytalanul! Ostoba fajankó!

– Lassan a testtel! – csattan fel Gisela is, hentesünk láthatóan kissé becsípett hitvese. – Hogy beszélsz te az én emberemmel, te vén pletykafészek?

– Lányok, lányok – lépek oda közéjük gyorsan, mielőtt még egymásnak esnének. – Karácsony van! Békesség, áhítat, mindenki szeret mindenkit! Ezért aztán most mindenki nyugodjon meg és induljon el szépen hazafelé, méghozzá sebesen!

A két nő mogorván elfordul és távoztában még visszavet a válla fölött valami érthetetlent a másiknak.

Miközben sóhajtok egy nagyot, megpróbálom a tömegben megtalálni a Nagyit. Kutatásom során elmegyek néhány ifjonc mellett. A jelek szerint ők is enyhén ittasak, és mindegyiküknek színes papírkalap van a fején.

– Nem láttátok véletlenül a Nagyit? – kiáltok oda nekik.

– Ott áll már egy ideje hátul a kerítésnél a plébánossal – kiált vissza egyikük. Szikrázva ragyog a fogszabályzója az utcai lámpák fényében.

– Merci – mondok köszönetet illedelmesen. – De azt ugye tudjátok, hogy ma még nem Szilveszter van? A farsangról nem is beszélve?

– Világos, de Leonie-nak ma van a születésnapja. Ma lett tizennyolc – világosít fel tömören a fogszabályzós.

– Tizennyolc? Vagy úgy. Hát akkor, Leonie, a legjobbakat!

– Köszönöm – feleli egy leányhang. – Jelenleg minden mennyiségben rám fér a jókívánság. Megbuktam az autóvezetői vizsgán, a barátom, vagyis most már a volt barátom megcsalt a legjobb barátnőmmel, és az ajándékok, amiket kaptam, egyben a karácsonyi ajándékaim is. Ahogy mindig. Három testvérem van, és mind a háromnak nyáron van a születésnapja. Csak velem tolt ki így a rossz sors!

Meg kell hagyni, az élet valóban nem kívánságműsor. Ami egyébként a katolikus egyházra is érvényes, ugyanis a plébánosunk is hiába győzködi kitartóan a Nagyit, hogy jöjjön gyakrabban misére, ne csak húsvétkor meg karácsonykor, meg gyászmisére, ha éppen temetnek valakit. Most is ott áll a Nagyi előtt és csak beszél és beszél, de olyan szenvedéllyel, mintha magát Belzebúbot akarná kiűzni belőle.

– Nézze, plébános – mondom ezért, és óvatosságból belekarolok a Nagyiba. – A Nagyinak egyszerűen nincs ideje ilyesmire. Egy egész családról gondoskodik, főz, mos, vasal, süt, vigyáz Paulra. Mindegyik nagyon fontos feladat. Mikor lenne ideje, hogy még templomba is járjon?

– Talán egyszer saját magáért is kellene végre tennie valamit a Nagyinak, Franz. Valamit, ami pihenteti. Ami örömet okoz neki. Talán elmehetne egy zarándokútra. Már úgy értem, valami rövidebb, és természetesen szervezett, vezetett buszos zarándokútra. Vagy felőlem akár egy táncdélutánra Bad Griesbachba. Vagy legalább egy kávézásra a parókiára.

– Táncdélutánra? Ne sértődjön meg, tisztelendő úr, de tudja, a Nagyi nem szeret táncolni. Kávét meg otthon is főzhet és ihat, nem igaz? Így van, Nagyi?

A plébános persze csalódott arcot vág, de a végén azért csak megáld minket. Nem mintha nem jutnánk el kiválóan hazáig áldás nélkül is.

A várakozásoknak megfelelően a Nagyi nagyon fáradt, és amint átlépjük a küszöböt, már jó éjszakát kívánva vissza is vonul. A nappaliban megtalálom a rokonság maradék részét, azaz a Papát, Susit és Leopoldot. Utóbbi a családja hiányán kesereg, a másik kettő meg együttérzőn próbálja vigasztalni. Siralomvölgy, amerre csak néz az ember. A szó szoros értelmében. Tömérdek szétszórt, használt papírzsebkendő, néhány leégett gyertyacsonk, poharak, mellettük meg négy üres vörösboros és egy gines üveg. És ha ez a nyomorúság még nem lenne elég, a háttérben szól a Beatles.

Mielőtt még a rögtönzött önsegítő csoport valamelyik búslakodó tagja felfedezhetné jelenlétemet, gyorsan kihúzom a konnektorból a lemezjátszó dugóját, aztán csendesen becsukom magam mögött a nappali ajtaját és átosonok az én disznóólamba. Jó, egy kis kitérőt azért teszek a konyha felé, és benyitok a kamrába. Ott sorakoznak ugyanis a Nagyi szent pléhdobozai, mindegyik tele süteménnyel. Magamhoz veszem az egyiket, amelyikben a kedvenc aprósüteményem van, a ribizlilekváros. Pontosabban a Nagyi saját készítésű ribizlilekvárjával töltött sütemény. Még pontosabban a saját kertünkben termett ribizliből készült házi lekvárral töltött sütemény. Azzal, amiből a kis Paul úgy szeretett volna kóstolgatni, de nem tehette, mert különben nem lenne ribizlilekváros sütemény karácsonykor. Ami pedig nagy kár lenne.

A süteménnyel aztán kényelembe helyezem magam a kanapén, magamra terítek egy gyapjútakarót, és megnézem a Reszkessetek, betörők!-et. Eredetileg Paullal együtt akartam megnézni, de ő egy idő után félni kezdett a két gonosz bácsitól. És Kevint sem kedveli igazán. Azt meg végképp nem szereti, hogy szülők otthon felejtik a gyerekeiket. Ráadásul karácsonykor! Vele ellentétben én viszont nagyon szeretem ezt a filmet, és ezerszer is képes lennék megnézni, újra meg újra. Így végül azért mégis szépen végződik a Szenteste.

2. fejezet

Másnap délelőtt céltudatosan vágok át az udvaron a konyha felé. Rendesen lehűlt a levegő az éjszaka, szorosabbra is húzom magamon a fürdőköpenyemet. Valószínűleg a szépen megterített reggelizőasztal reménye húzott ki ilyen korán az ágyból – csakhogy ez a remény egy csapásra szertefoszlik, amint benyitok a konyhába.

Ugyanis nincs reggeli. Ahogyan Nagyi sincs. Van viszont az egész házat belengő alkoholbűz, és ha kriminalisztikai szagtudásom nem csal meg, némi hasis-illat is vegyül bele.

A nappali pontosan olyan állapotban fogad, ahogyan tegnap este elköszöntünk egymástól. A három éjszakai alkoholizáló közül kettő ugyanazon a helyen lelhető fel, ahol tegnap utoljára láttam őket. Az egyetlen különbség, hogy most mind a kettő alszik. Vagy elájult? Első pillantásra nem dönthető el. Leopold a fotelben elterülve alszik, a feje teljesen hátracsuklott, a szája nyitva, a felsőajka fölött széles vörösborcsík. És teli torokból horkol. Józan ember képtelen is lenne aludni mellette, de a Papát láthatóan nem zavarja, mivel ő is ugyanolyan részeg. A kanapén fekszik, összegömbölyödve, mint egy embrió, és a két karjával egy párnát ölel magához szorosan.

Először is kinyitom az összes ablakot, mert valahogyan el kell tüntetni ezt a bűzt a házból. Mint arra számítani lehetett, a szoba néhány másodperc alatt jéghidegre hűl.

– Megbolondultál? – förmed rám a Papa, még mielőtt egyáltalán kinyitná a szemét. – Azonnal csukd be az ablakot! Azt akarod, hogy tüdőgyulladást kapjak?

– A füstölt tüdő nem tud begyulladni – közlöm vele az aggodalom legkisebb jele nélkül. – Ki kell szellőztetni, mert pokolian bűzlik minden.

– Nem érdekel. Akkor is azonnal csukd be az ablakot! Megfagyok, a fenébe is! – morogja a Papa, miközben lassan felül és a combját kezdi dörzsölgetni.

Válasz helyett csak legyintek, és visszaindulok a konyhába.

Éppen felteszem a kávét, amikor hirtelen megjelenik az ajtóban a Nagyi. Csakhogy egyáltalán nem úgy fest, mint máskor. Legalábbis nem úgy, mint más reggeleken. Nem virágos köntös és filcpapucs van rajta, sőt, a hajában sincs hajcsavaró. Helyettük tetőtől talpig úgy kiöltözött, mintha bálba készülne. Még kabát is van rajta.

– Mi folyik itt, Nagyi? – kérdezem egy reggeli puszi után, az öltözékére mutatva. – Te meg hová mész?

– Nem megyek, hanem jövök. Most jövök a templomból – mondja, miközben leveszi a kabátját. Néhányszor elgondolkodva végigsimít a sötét szöveten, aztán felakasztja a fogasra.

– Vagy úgy – mondom kissé zavartan, és kiteszek az asztalra két csészét. – De tegnap is voltál templomban… Nehogy a végén még ez legyen az új hobbid…

Azt hiszem, ezt már meg sem hallja. Kicsoszog, aztán visszajön. A cipőjét közben papucsra cserélte, és leül a sarokpadra. Kitöltöm a kávét a két csészébe és leülök mellé.

Furcsán elégedettnek tűnik ma reggel a Nagyi. A csészéjéért nyúl, kortyol egy nagyot, aztán csak néz rám.

– Történt valami? – kérdezem, mert egyre furcsábbnak érzem a helyzetet.

– Igen – közli már-már ünnepélyesen, és a kezemre teszi a kezét. – Történt valami, Franz. Tudod, mi? Az, hogy én ezt már nem szeretném.

– Nem szeretnéd? Mit nem szeretnél, Nagyi? – kérdezem, és teljesen összezavarodva túrok a hajamba.

– Semmit. Nem akarok főzni, például. Vagy takarítani. Ezt az egészet nem szeretném. Most már csak lustálkodni szeretnék, érted?

– Nem – mondom, mert tényleg nem értem.

– Tudod, kisfiam – folytatja, néhányszor megveregeti a karomat, aztán nagy levegőt vesz. – A kilencven felé közeledem. Ebben a korban már bármikor megtörténhet, hogy az ember egyszercsak volt-nincs…

– Nagyi, ez butaság…

– Kérlek, Franz, légy oly jó és hallgass végig – szakít félbe határozottan. – A lelkünk mélyén mind a ketten tudjuk, hogy igazából mindannyiunknak szívességet teszek, ha szép lassan visszavonulok a munkától. Ti megkapjátok a lehetőséget, hogy gyakoroljatok a jövőre… Azokra az időkre, amikor majd nem leszek már itt. Nekem pedig jót tesz, hogy egy kicsit még lélegzethez jutok, mielőtt örökre lehunynám a szememet.

Örökre lehunyná a szemét? Miket beszél itt össze-vissza?

– A hülye plébános ültette a bogarat a füledbe, igaz? – mondom és felállok. – Mit jelentsen ez az egész, Nagyi? Nagyon jól tudod, hogy nélküled itt nem működik semmi. Nélküled mindannyian elveszettek lennénk.

– Tudom, Franz, én ne tudnám? Csakhogy pontosan ezért van szükség a változásra. Ez az én fogadalmam az új évre. Hogy egyszerűen nem akarok csinálni semmit, és ennyi. Mindig itt voltam nektek, mindig törődtem veletek, egész életemben a háttérbe szorítottam a saját vágyaimat és az álmaimat.

– De… de neked nincsenek is saját vágyaid és álmaid – mondom elképedve, mert nemcsak nem tudok, de nem is akarok elképzelni egy Nagyi nélküli életet.

A nappali felől a Papa bukkan fel. A konyhaasztalra mered, aztán megvakargatja a tojásait, és csak néz. Nagyon nyomorultul fest.

– Mi van enni? – kérdezi végül mogorván, miközben kitölti magának a maradék kávét. Úgy bűzlik, mint egy varacskos disznó.

– Semmi – közlöm vele vállat vonva, és visszaülök a padra. – A Nagyi ugyanis nem főz többet.

– Aha. És miért nem? – akarja tudni a Papa, így röviden tájékoztatom a tényállásról.

– Mi ütött beléd? – fordul erre a Nagyihoz. – Mindjárt éhen halok!

A Nagyi azonban csak szemtelenül vigyorog, és valósággal ragyog a szeme.

– Eredetileg csak januárban akartam elkezdeni, de meggondoltam magam – közli velünk. – A hűtőben van húsz szelet hús, a krumpli meg ott van, ahol mindig. Ez a mai ebéd. Jó szórakozást, uraságok.

Azzal kiissza a kávéját, és már elhagyni készül a konyhát, amikor a Papa elkapja a karját.

– Ezt nagyon gyorsan felejtsd el, Nagyi! – hörgi, görcsösen igyekezve könnyed hangsúlyt csempészni a szavaiba. – Ne viccelj itt velünk! Karácsony van! Nem hagyhatsz cserben éppen most!

– Pontosan erről van szó – bólogat a Nagyi. – Hogy mindig éppen most van, fiam. Mindig van valami, születésnap, keresztelő, esküvő, kerti parti, temetés, vagy tőlem akár karácsony. Kiszámoltam, hogy csak süteményből és tortából több mint ötezret sütöttem az eddigi életemben. És ez csak egy példa a sok közül.

– Az élet ilyen, Nagyi – próbálkozik újra a Papa. – Mindenkinek megvan a maga feladata. Úgyhogy most először is főzz nekünk valami finomat, aztán megebédelünk, és ha majd megnyugodtál, szépen megbeszélünk mindent.

– Nem kell nekem megnyugodnom, mert most is teljesen nyugodt vagyok – néz vissza rá a Nagyi. – Megbeszélni pedig nincs mit. Már azon kívül persze, hogy elmondod, neked például mi a feladatod. Most pedig lennél szíves, és elengednél?

– Nem! Azonnal hagyd abba ezt a komédiát, Nagyi! – A Papa kezd méregbe gurulni.

– Engedj el!

– Nem!

– Engedd el a Nagyit! Azonnal! – avatkozom közbe.

– Akkor azt mondd meg, nagyokos, te talán tudod, hogyan kell húsz szelet húst bepanírozni és mellette még egy krumplisalátát is elkészíteni? – mordul rám a Papa, és még mindig fogja a Nagyi karját.

– Ha nem engeded el most rögtön a Nagyit, behúzok egyet – mondom. Erre azonnal elengedi. A Nagyi rám kacsint és már fordul is ki a konyhából, de a Papa, mint akit mérges pók csípett meg, már fut is utána. Olyan hangosan beszélnek, hogy még a konyhában is remekül hallok mindent. A Papa hangjából lassan eltűnik a követelőző él, és a végén mintha már egyenesen könyörögne. De hiába. Semmi nem segít. Néhány perccel később zörög a fogas, aztán kinyílik, majd újra becsukódik a ház ajtaja, és az ablakból látom, hogy a Nagyi már ott robog az udvaron. Olyan tempóban méghozzá, hogy már-már repkednek a kavicsok a nyomában.

Én meg csak állok és nézek utána, amíg ki nem ér az útra és el nem tűnik a szemem elől.

A szívem mélyén igazából meg tudom érteni. Öreg, sőt nagyon öreg napjaira egyszerűen elege lett a véget nem érő munkából. Nem akarja tovább csinálni. Mert hogy mit is kapott ő tulajdonképpen eddig az élettől? Nem sokat. Mindig csak azt nézte, hogy nekünk, többieknek jó legyen. A saját vágyai mindig háttérbe szorultak. A vágyai, amelyekről mi, mint most kiderült, még csak azt sem tudtuk, hogy léteznek egyáltalán. Nekünk egyszerűen természetes volt, hogy a Nagyi itt van és működik. Ahogyan például egy hűtőszekrény is működik. Vagy felőlem akár egy lemezjátszó is. Utóbbi persze csak akkor, ha senki nem lövi szét…

Meg nem tudnám mondani, hogyan, de közös erővel végül csak sikerül összehoznunk egy többé-kevésbé elfogadható ebédszerűséget. A Papa ugyan kétszer elvágja az ujját krumplihámozás közben, mi meg a világért nem találunk sehol egy ragtapaszt az egész házban, Leopold viszont egészen ügyesnek mutatkozik a panírozás terén, és minden másnapossága ellenére Susinak is sikerül majdnem az összes borjúszeletet időben kiemelnie a serpenyőből, mielőtt még feketére és kőkeményre égetné őket. Jó, a krumplisaláta a várakozásoknak megfelelően meg sem közelíti a megszokott minőséget, de az éhség nagy úr, úgyhogy így is megesszük. Evés közben a beszélgetés – hogyan is lehetne másként – családunk legidősebb tagjának a jövőre vonatkozó furcsa tervei körül forog. A többiek nálam jóval kevesebb megértést mutatnak, bennem viszont, miközben hallgatom őket, egyre erősebb együttérzés támad a Nagyi iránt.

– Én csak azt szeretném tudni, mi ütött belé ilyen hirtelen – mondja Susi, s közben kapkodva vágja apróra a húst Paulnak, aki egyébként már régen fel tudná vágni egyedül is.

– Az ég szerelmére, mégis mi ütött volna? – nézek rá az asztal fölött.

– Úgy értem, ilyet nem lehet csinálni – feleli némi daccal Susi. – Nem dobhatja be egyik napról a másikra a törölközőt. Nem hozhat ilyen helyzetbe minket!

– Pontosan így látom én is – helyesel buzgón a Papa. – Minden előzetes figyelmeztetés nélkül! Hihetetlen! Ha engem kérdezel, ez nagyon önző húzás tőle, és nagyon szeretném tudni, ki ültette a bogarat a fülébe, mert hogy magától soha nem jutott volna eszébe ilyesmi, az hétszentség.

– Valószínűleg valamiféle… mit tudom én… olyan karácsonyi depresszió lehet… vagy az öregkori csökönyösség előfutára talán… – adja elő Leopold is a maga színvonaltalan próbálkozását. – Lefogadom, hogy nem fog sokáig tartani. Azt ő maga sem bírná ki. Meglátjátok, egy-két nap, és szépen újra beáll a tűzhely mellé, és minden újra a régi lesz.

– Próféta szóljon belőled – morog a Papa, aztán megtörli a száját és feláll.

– Az lehet, hogy végül Leopoldnak lesz igaza – mondom én, aztán a Papa tányérjára nézek. – De addig is nekünk kell elmosogatnunk magunk után.

– De én hámoztam meg az összes krumplit, hékás! – mordul vissza.

– Én meg felvágtam a hagymát, hogy már zokogtam a végén, és kiklopfoltam húsz szelet húst. De a konyhában ettől még nem lesz magától rend és tisztaság. Úgyhogy választhatsz: mosogatsz, törölgetsz, vagy pakolsz?

Egy órával később minden patyolattisztán ragyog, mi viszont romokban heverünk. Az ember nem is hinné, micsoda munkával jár egy ilyen ebéd. Ha pedig délutánra még egy kellemes kis kávézásra is vágyunk némi süteménnyel, utána meg még vacsorázni is akarunk, elmondhatjuk, hogy gyakorlatilag ki sem mozdulhatunk a konyhából. Igazi full time job, még úgy is, hogy négyen vagyunk rá. Ugyanakkor ez a sok munka nem várt előnyökkel is jár. Ugyanis sem a Papa, sem Susi, sem Leopold nem jut hozzá, hogy a macskajaja miatt nyöszörögjön, mitöbb, utóbbi átmenetileg még a családja miatt érzett nagy szívfájdalmáról is mintha megfeledkezett volna.