Csábító vagyon

Penny Jordan

Ne hagyj árván!

Sara Craven

Bábjáték

Leigh Michaels

Esküvő úton-útfélen

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Penny Jordan, 2002 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 323. eredeti címe: The Blackmail Baby (Harlequin, Presents)

Magyarra fordította: Morgási Adrienne

Átdolgozott kiadás

© Sara Craven, 2001 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 329. eredeti címe: Rome's Revenge (Harlequin, Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: G. Korda Edit

Átdolgozott kiadás

© Leigh Michaels, 2001 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 333. eredeti címe: Backwards Honeymoon (Harlequin, Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Somló Katalin

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-448-813-2

- Kép: Shutterstock

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Penny Jordan

Ne hagyj árván!

ELŐHANG

– Tehát mégis feleségül mégy Draccóhoz? Akkor is, ha nem téged szeret?

Imogen összerezzent mostohaanyja, Lisa kegyetlen szavai hallatán. Abban a szobában voltak, amelyben Imogen felnőtt, de apja halála óta Lisa minden adandó alkalommal kijelentette, hogy eladja a házat, és vásárol magának egy új lakást a városban.

– Dracco megkért, hogy segítsek neki, amikor vendégeket vár – folytatta Lisa az előző kirohanása után. – Ő is tisztában van vele, milyen sok új ügyfelet nyert a cég, amióta én vagyok a háziasszony. Sajnos a te anyád soha nem jeleskedett a vendéglátásban.

Aztán szinte megvetően megvonta a vállát, mint mindig, amikor Imogen anyjáról beszélt. A lány ösztönösen védekezni akart, pedig megszokta már, hogy teljesen értelmetlen. Halkan azért mégis megszólalt:

– Anyu beteg volt, máskülönben vendégül látta volna apu ügyfeleit.

– Persze, mindannyian tudjuk, hogy az anyád szent volt. – Lisa ellenségesen méregette Imogent hideg, kék szemével. – Draccónak is ugyanaz a véleménye, mint nekem, hogy megkeserítetted apád életét, amikor egyfolytában anyádról beszéltél. Így akartál lelkiismeret-furdalást okozni neki, mert belém szeretett, és elvett feleségül.

Imogen gyomra görcsbe rándult. Mostohaanyja azonban folytatta:

– Dracco azt gondolja, apád nagyon szerencsésnek érezhette magát, hogy én voltam a felesége. Valóban…

Elhallgatott, és olyan sejtelmesen mosolygott, hogy Imogennek belesajdult a szíve. Mindenkinél jobban szerette Draccót, és hihetetlen fájdalmat okozott neki, hogy Lisa úgy beszélt a férfiról, mintha ők ketten különösen közel állnának egymáshoz.

Imogen soha nem értette, hogy szeretett édesapja miként tudott egy ilyen hűvös és számító nőbe beleszeretni. Igaz, Lisa lélegzetelállítóan csinos nő volt: magas, szőke, tökéletes alakú szépség. Imogen ezzel szemben az édesanyja alacsony, törékeny termetét, dús, sötét fürtjeit és kékeszöld szemét örökölte. Amíg azonban anyja szeme mindig melegen fénylett, Lisa tekintete hideg volt.

Ennek ellenére Imogen soha semmi rosszat nem mondott apjának Lisával kapcsolatban. Édesanyja hétéves korában meghalt, és amikor apja hét évvel később elhatározta, hogy újranősül, a lány a kedvéért elfogadta mostohaanyját. Imádta az apját, ezért bárkit elfogadott volna, aki boldoggá teszi.

Lisa viszont félreérthetetlenül tudomására hozta, hogy ő nem így gondolkodik. Harminckét éves volt, és különösebben nem szerette a gyerekeket, más nőkét pedig még kevésbé. Kezdetektől fogva vetélytársként kezelte a lányt. Alig három hónap múlva közölte vele, hogy jobbnak látná, ha egy bentlakásos iskolába járna, és nem a helyi magániskolába, amelyet az édesanyja választott ki számára, amikor még nem gyengítette le teljesen gyógyíthatatlan betegsége. Dracco emlékeztette Imogen édesapját arra, hogy első felesége tudatosan választotta ezt az iskolát lányának, pedig sejtette, hogy még azt a napot sem fogja megélni, amikor Imogen először megy iskolába.

Később apja halálos balesetének hírét is Dracco közölte vele, amikor bement hozzá az iskolába. Könnyek csillogtak a férfi zöld szemében, amely máskor mindig féktelen életörömet sugárzott. Mindez tizenkét hónapja történt, amikor Imogen még csak tizenhét éves volt. Azóta viszont már betöltötte a tizennyolcat, és néhány perc múlva feleségül fog menni Draccóhoz.

Az esküvőt ugyanabban a kicsi templomban tartják majd, amelyikben a szülei is esküdtek, és amelyiknek a sírkertjében édesanyját eltemették. Az idős ügyvéd, aki oltár elé vezeti, már a ház előtt várt rá az autóban. Imogen kívánsága szerint a legnagyobb csendben házasodnak össze.

– Tehát mégis feleségül mégy Draccóhoz? Akkor is, ha nem téged szeret? – Még mindig a fülében csengtek mostohaanyja szavai.

– Dracco azt mondta, hogy… így lesz nekem a legjobb, és… apa is így akarta – hebegte a lány.

– Dracco azt mondta – ismételte Lisa gúnyosan Imogen szavait. – Milyen hihetetlenül ostoba vagy! Dracco kizárólag azért vesz téged feleségül, mert egymaga akarja irányítani az egész céget.

– Ez nem igaz! – tiltakozott Imogen kétségbeesetten. – Most is Dracco vezeti a céget, és nagyon jól tudja, hogy ezen nem is szeretnék változtatni.

– Te talán nem – válaszolta Lisa hűvösen. – De az a férfi, aki egyszer feleségül vesz, az talán igen. Apád úgy rendelkezett, hogy az örökrészed gyámság alatt maradjon harmincéves korodig, hacsak férjhez nem mégy előbb. Ugyan már, csak nem gondolod, hogy Dracco valóban téged akar? – Lisa gőgösen felhúzta a szemöldökét, majd folytatta: – Dracco igazi férfi, és te csak egy gyerek vagy a szemében, vagy még annál is kevesebb. Nekem elárulta, hogy soha nem venne feleségül, ha nem a cégről lenne szó.

Imogen megpróbált uralkodni magán, mégis kicsúszott a száján egy kétségbeesett sikoly. Lisa elégedetten mosolygott.

– Dracco soha nem… – kezdte Imogen, de Lisa közbevágott:

– Mit nem tenne Dracco soha? Nem avatna engem a bizalmába? Szegénykém, azt hiszem, nem vagy tisztában a legújabb fejleményekkel. Dracco és én… – Szünetet tartott, miközben tökéletesen kifestett körmeit vizsgálgatta. – Tulajdonképpen neki kellett volna elmondania, de most már megteszem én: Dracco és köztem mindkettőnk számára különleges kapcsolat alakult ki.

Imogen nem hitt a fülének. Alig tudta elhinni, hogy épp az esküvője napján történik vele mindez. Mindig úgy gondolta, ez lesz élete legboldogabb napja, ehelyett a legszörnyűbb lett. Eddig nem igazán foglalkozott a végrendelettel, mert apja elvesztése akkora fájdalmat okozott, hogy az anyagi következményekre nem is gondolt. Természetesen tudta, hogy a papa nagyon gazdag és sikeres ember volt. John Atkins befektetési tanácsadóként tevékenykedett, és mind üzlettársai, mind ügyfelei tisztelték és kedvelték. Imogen még emlékezett rá, milyen lelkesen újságolta neki, hogy Draccót, aki épp befejezte tanulmányait, a szárnyai alá veszi.

Apja egy egyetemi vitaesten ismerte meg a fiút, és teljesen lenyűgözte szakértelme, beszédkészsége és becsvágya.

Draccónak nem volt könnyű gyerekkora. Apja még kiskorában elhagyta, anyja pedig újra férjhez ment, és mivel második férje megtiltotta, hogy a fiú hozzájuk költözzön, Draccót rokonok nevelték fel. Keményen megdolgozott azért, hogy elvégezhesse az egyetemet, és miután Imogen apja munkát ajánlott neki saját cégénél, sőt még a házába is befogadta, Dracco vitte Imogent iskolába, amikor apja üzleti úton volt, ő tanította meg kerékpározni, és amikor apja az üzlettársává nevezte ki a fiút, együtt ünnepeltek egy fagylaltozóban. Imogen nem tudott pontosan visszaemlékezni arra, mikor látta meg először apja legfőbb bizalmasában a férfit.

Egy forró nyári délutánon Dracco piros sportkocsijával jött érte az iskola elé. A nyitott autóban ülve, csillogó fekete hajával olyan volt, mint egy filmszínész. Ahogy Imogen közeledett a kocsihoz, magán érezte a férfi tekintetét.

Hirtelen úgy érezte, mintha most látná életében először. Szíve elkezdett vadul kalapálni, izgatott lett, és úgy tűnt, mintha minden összezavarodott, majd új értelmet nyert volna. Nem értette, miért keresi szemével a férfi száját. Valahol mélyen a lelkében felébredt egy érzés, melynek hatására elpirult, és rogyadozni kezdett a térde. Úgy érezte, nem tudja elviselni Dracco közelségét, mert a férfi biztosan észreveszi, mi zajlik le benne, ugyanakkor azt sem akarta, hogy ne legyen ott mellette.

– Csak egy olyan tapasztalatlan gyerek, mint amilyen te vagy, gondolhatja komolyan, hogy Dracco tényleg szereti. Egy igazi nő rég megérezte volna, hogy már van valaki más az életében. Ugye meg se próbált ágyba bújni veled? – tudakolta Lisa kihívóan, és rögtön hozzá is fűzte: – Ne mondd, hogy nem vágytál rá, hiszen mindenki látja, hogy majd elolvadsz, olyan szerelmes vagy belé!

Lisa gúnyos szavai kizökkentették Imogent a gondolataiból. Önkéntelenül elfordult, és közben belepillantott a tükörbe. Dracco ragaszkodott ahhoz, hogy hagyományos menyasszonyi ruhát viseljen. „Apád így akarta” – mondta, s ezzel meg is győzte a lányt.

Ha volt valami közös bennük Draccóval, az az ő apja iránti szeretet volt.

– Dracco nem szeret téged, vagy legalábbis nem úgy, ahogy egy férfi szeret egy nőt.

Imogen kétségbeesetten felsikoltott. Lisa összehúzta a szemét, és érzéki hangon folytatta:

– Még egy ilyen ostoba gyereknek is, mint te, feltűnhetne, hogy Dracco meg se próbált lefeküdni veled. Egy érett nő rögtön tudná, hogy ez mit jelent, főként egy ilyen szenvedélyes férfinál, mint amilyen Dracco. – Gúnyosan mosolygott, majd kioktató hangon hozzátette: – Meg kellene tanulnod jobban palástolni az érzelmeidet. Ugye nem gondoltad komolyan, hogy nem volt még más nő az életében?

Imogen olyan rosszul érezte magát, hogy legszívesebben kifutott volna a szobából. Természetesen tudta, hogy Draccónak volt már dolga más nőkkel, és azt is tudta, mi a féltékenység, hiszen jó néhányszor volt már része benne. Számtalanszor elképzelte a férfit, amint egy vonzó nővel meztelenül fekszik az ágyban, és…

Őt biztosan csak gyereknek látja, egykori üzlettársa és barátja lányának, akivel leereszkedően kell bánni, mintha nem is tíz, hanem inkább húsz évvel lenne fiatalabb nála. Tíz év… Nemsokára egyenrangú társak lesznek, nemsokára a felesége lesz. Imogen megborzongott. Kislánykora óta arról álmodozott, hogy a férfi egyszer viszonozza szerelmét, hogy egy napon megkéri a kezét, mert már nem tud nélküle élni.

Egy belső hang azt súgta neki, legyen óvatos, hiszen Dracco eddig nem beszélt szerelemről. Ő sem gondolkozott el azon, vajon miért nem. Eddig. Bár még mindig úgy érezte magát, mint akit villám sújtott, tudatosult benne, milyen elszántnak, sőt szinte kétségbeesettnek tűnt mostohaanyja. Ahhoz azonban túl összetört volt, hogy ennek az okát kutassa.

Kihúzta magát, és nyugodt hangon megszólalt:

– Dracco feleségül vesz…

– Nem – vágott közbe Lisa. – Nem téged vesz el, hanem az örökségedet. Nincs benned semmi büszkeség, te buta liba? Minden nő elfutna, mielőtt nem késő, és keresne magának egy olyan férfit, aki szereti, mintsem, hogy olyanhoz menjen feleségül, aki már rég megtalálta álmai asszonyát, és az nem ő.

Imogen egyre inkább úgy érezte magát, mint egy rémálomban. Nem volt képes tovább hallgatni mostohaanyja gonoszságait, ki akart rohanni a szobából, de Lisa megragadta a karját.

– Tudom, azt reméled, hogy idővel beléd fog szeretni, de csak az idődet vesztegeted. Már régóta más nő van a szívében. Ha nekem nem hiszel, kérdezd meg őt! Kérdezd meg még az esküvő előtt, hogy szerelmes-e valakibe! Ha van hozzá bátorságod, kérdezd meg azt is, hogy ki az!

Mostohaanyja szerelmes Draccóba! Imogen összetörten lépkedett az oltár felé, ahol vőlegénye már várt rá. A liliomok nehéz, édeskés illata betöltötte az egész templomot, és a lány úgy érezte, menten elájul. Hogyan képes Dracco feleségül venni őt, ha mást szeret?

Lisa biztosan hazudott, mint már korábban is számtalanszor, csak azért, hogy őt bántsa és elbizonytalanítsa. Az pedig lehetetlen, hogy Dracco Lisát szeretné.

– Kedves Ifjú pár…

Imogen megszédült. Dracco megfogta a karját, nehogy elessen. Fájdalom és vágyakozás töltötte el egyszerre a lányt. Tulajdonképpen ennek kellene élete legboldogabb napjának lennie, hiszen feleségül megy a férfihoz, akit azóta szeret, amióta tudja, mit jelent a szó, szerelem.

– Imogen, jól vagy? Egy pillanatra azt hittem, elájulsz.

A lány mosolyt erőltetett az arcára, amikor viszonozta a férfi fürkésző tekintetét. Most már férj és feleség voltak. Imogen gyengének és elhagyatottnak érezte magát.

– Dracco, kérdezni szeretnék valamit.

A templom előtt álltak a vendégek vidám forgatagának kellős közepén. Imogen szomorúsága tovább fokozódott, mert a férfi még csak rá se pillantott. Összeszorult a szíve, de még mielőtt teljesen elvesztette volna a bátorságát, bizonytalanul megszólalt:

– Dracco… van valaki… van egy nő… az életedben, akit szeretsz?

Ekkor ránézett a férfi, de nem az volt a szemében, amit Imogen várt, nem szenvedély, hanem harag. A lány alig tudta elviselni a tekintetét. Látta a szikrákat a zöld szemében, és feltűnt a hanghordozásában rejlő indulat, amint visszakérdezett:

– Ki mondta ezt neked?

Imogen úgy érezte, megszakad a szíve. Tehát minden igaz volt. A férfi halkan szitkozódott, majd valamivel kedvesebben hozzátette:

– Igen, van valaki, de…

Dracco valaki mást szeret! Más nőt szeret, mégis őt vette el feleségül!

Imogenben egy világ omlott össze. Hová lett az a férfi, akire felnézett, akiben megbízott, és akit szeretett? Soha nem is létezett. Felsikoltott, mint egy sebzett vad, és futni kezdett. El akart menekülni saját bánata elől, mostohaanyja káröröme elől, de legfőképp Dracco elől, aki becsapta és elárulta őt. Hallotta a férfi hangját, amint a nevét kiabálja, és még gyorsabban futott. A templom mögötti utcában állt egy üres taxi. Gondolkodás nélkül beugrott.

– Induljon gyorsan! – kiáltotta a meglepett sofőrnek. – Siessen már, kérem! – tette hozzá kétségbeesetten, miközben hátrapillantott, hogy követi-e Dracco. Senki nem jött utána.

– Csak azt ne mondja, hogy az esküvőjére siet – szólt a taxis, miközben barátságosan méregette a lányt. Végül elindultak.

– Éppen ellenkezőleg – válaszolta Imogen. – Most jövök az esküvőmről.

A taxisofőr zavartan hátranézett.

– Ilyet még nem hallottam! A menyasszony menekül a saját esküvőjéről!

Imogen gyorsan elhadarta a címét, majd hozzátette:

– Siessen, kérem! Gyorsan!

Eddig nem követte őket senki, se Dracco Mercedese, se mostohaanyja Rolls-Royce-a nem volt a láthatáron.

Soha egyetlen út sem tűnt még olyan hosszúnak Imogen számára, mint ez a mostani. Feszülten, ökölbe szorított kézzel ült a hátsó ülésen, és minduntalan hátrafordult, vajon követi-e őket valaki. Végül megérkeztek a házuk elé, és a lány beszaladt pénzért. Miután kifizette a taxisofőrt, és megnyugtatta, hogy nincs szüksége segítségre, felrohant a szobájába. Olyan gyorsan tépte le magáról a menyasszonyi ruhát, hogy a vékony anyag elszakadt. Ezután magára kapott egy könnyű felsőt meg egy nadrágot, majd kiborította a nászútra becsomagolt bőröndjét. Válogatás nélkül beledobálta a szekrényből és a fiókokból a keze ügyébe akadt ruhákat.

Még mindig nem fogta fel, mit tett valójában. Csak arra tudott gondolni, hogy el kell menekülnie Dracco elől, amilyen gyorsan és messzire csak lehet. Ha a férfi csakugyan azért vette feleségül, hogy megszerezze a hatalmat a cég fölött, akkor addig nem nyugszik, amíg el nem éri a célját. Imogen megborzongott, amikor arra gondolt, milyen elszánt tud lenni Dracco, ha valamit a fejébe vesz. Istenem, hogyan tehette ezt vele? Hogy tudta így megalázni és megbántani?

Könnyes szemmel nyitotta ki új, krémszínű bőrtáskáját, melyben útlevele és pénztárcája lapult. Eszébe jutott, milyen kedves mosollyal adta át neki Dracco pár napja az utazásra szánt pénzt, hogy legyen nála. Ugyanazzal az édes mosollyal, amelytől neki mindig hevesebben dobogott a szíve. Később megszámolta a bankjegyeket, és igencsak elcsodálkozott a magas összeg láttán. Most azonban keserűen arra gondolt, hogy jól fog még jönni. Milyen kifürkészhetetlen a sors! Pár napja még eszébe sem jutott volna, hogy a nászútra szánt pénzt végül menekülésre használja majd. Pontosan tudta, mit fog tenni: repülőjegyet vált, hogy olyan messzire repülhessen innen, amilyen messzire csak lehet.

– Hm, van még néhány szabad hely a fél óra múlva felszálló Rio de Janeiró-i gépen – válaszolta a földi utaskísérő a pult mögött. Imogen még most sem tudta megállni, hogy ne nézzen idegesen hátra a válla fölött.

Még mindig arra számított, hogy Dracco utána jön, és meglepetten vette tudomásul, hogy a lelke mélyén tulajdonképpen erre vágyik. Remegő kézzel vette át a beszállókártyáját, és elindult az útlevél-ellenőrző pult felé. Pár perccel később már a repülőgép fedélzetén ülve arra gondolt, hogy most mindent maga mögött hagy, amit eddig ismert és szeretett: az otthonát és Draccót.

1. FEJEZET

Négy évvel később

A Rio de Janeiróból felszálló repülőgépen Imogen jól átgondolta, mit fog majd mondani. Közben minduntalan emlékeztette magát, hogy már nem tizennyolc éves kislány többé, aki apja védőszárnya alatt él, és még semmit sem tud az élet árnyoldaláról, hanem egy huszonkét éves nő. Az otthonától távol töltött idő alatt megtanulta, hogy az életnek éppúgy része a bánat, a szegénység és a megaláztatás, mint a szeretet, az együttérzés és a nagylelkűség.

Ha végiggondolta az elmúlt négy év történéseit, nehezen tudta elképzelni, hogy maradt még valami benne abból a kislányból, aki egykor volt. Becsukta a szemét, és hátradőlt az ülésen. Turistaosztályon utazott, pedig megengedhette volna magának, hogy első osztályra váltson jegyet. Aki azonban évekig olyan világban élt, árvákat gondozva, ahol kisgyerekek is az életben maradásért küzdenek, annak ilyen jellegű külsőségek nem számítanak. A kis jótékonysági szervezetnek köszönhetően, amelynek ő is dolgozott, néhány szegény gyerek legalább menedékhez és némi ennivalóhoz jutott, iskolába járhatott, és – ami Imogen szerint a legfontosabb volt – szeretetet kapott.

Már nem emlékezett pontosan, mikor bánta meg legelőször, hogy hátat fordított az örökségének. Talán abban a pillanatban, amikor Maria testvér örömtől ragyogó arccal és remegő hangon elárulta neki, mennyi pénzt sikerült kemény munkával összegyűjteniük az adományokból. Az összeg csak töredéke volt annak, amit ő örökölhetett volna, ha nem hagyja, hogy a büszkesége vezérelje. Az utóbbi hónapokban többször elgondolkozott azon, vajon helyesen cselekedett-e.

De mintha ez még nem lett volna elég, többször is megfordult a fejében, mit szólnának a barátai és munkatársai, ha megtudnák, mekkora vagyont fordíthatott volna jó célra, ha nem ilyen önző és makacs.

Ezek a kínzó kérdések foglalkoztatták, és ezek hatására hozta meg végül döntését.

A Rio de Janeiróban töltött idő alatt megtanulta, hogyan védje meg magánéletét, és kerüljön ki minden tolakodó kérdést. Már senkiben sem bízott meg olyan könnyen, és soha nem beszélt a múltjáról.

Bár talált magának néhány barátot Rióban, de senkit nem engedett túl közel magához, főként nem férfiakat. Azt tapasztalta, hogy szerelmesnek lenni nagy fájdalommal jár, s ezért gondolni sem akart rá többet azután, amit Dracco tett vele. Dracco! Még mindig álmodott vele néha, és ezek az álmok annyira magával ragadták, hogy utána napokig szomorú volt.

Nem akart senkiben sem megbízni, amióta Rióba érkezett, akármilyen magányos volt is, és akárhányszor érzett is kísértést arra, hogy visszatérjen Angliába. Csak a büszkesége tartotta vissza, meg az a levél, melyet egy héttel az érkezése után küldött apja ügyvédjének, hogy közölje vele, a saját életét szeretné élni távol Angliától, az örökségére pedig nem tart igényt. Szándékosan hivatalos formában fogalmazott, és hangsúlyozta, hogy sem mostohaanyjával, sem Draccóval nem kíván kapcsolatot tartani. Természetesen nem adta meg a címét, és hogy teljesen biztos lehessen a dolgában, vásárolt a Draccótól kapott pénz maradékából egy repülőjegyet az Egyesült Államokba, és ott adta fel a levelet, majd visszatért Rióba.

Fordítóként és tanárként dolgozott, hogy fenn tudja tartani magát, így ismerte meg az apácákat és jótékonysági szervezetüket. Lelkiismeret-furdalást érzett, amiért ilyen hosszú időbe telt, mire rászánta magát a döntésre, és szégyellte magát, ahogy eszébe jutott Maria testvér arca, amikor elmesélte neki, hogy ő nem az a szegény lány, akinek kiadta magát. Az, hogy az apáca semmit sem kérdezett és nem ítélte el őt, még inkább megerősítette Imogen elhatározását, hogy mihamarabb rendbe hozza a dolgokat.

Először azt hitte, elég, ha ír egy levelet apja ügyvédjének, hogy meggondolta magát, és mégis igényt tart az örökségére. Néhány mondatban felvázolta, hogy a pénzt a Rio de Janeiró-i utcagyerekek megsegítésére fogja felhasználni.

A válasz sajnos nem Henry Fairburntől jött, hanem egy számára teljesen ismeretlen David Bryant nevű ügyvédtől, aki Henry utódjaként, illetve unokaöccseként mutatkozott be, és közölte vele, hogy nagybátyja meghalt, és ő vette át tőle ügyvédi irodáját. Ha igényt tart az örökségére, azonnal Angliába kell jönnie, mert az ügy meglehetősen bonyolult.

Imogent nem lelkesítette túlságosan a hazautazás gondolata. De ha jobban belegondolt, nem volt mitől tartania, mert Dracco iránt érzett szerelme már elmúlt.

Semmit nem hallott róla, mióta elmenekült előle, és azt feltételezte, hogy boldogan él Lisával. Megérdemlik egymást. Még soha nem találkozott ilyen érzéketlen emberekkel, mint ők ketten.

Sajnálta, hogy apja éppen Draccót nevezte ki egyik gyámjának, és azt is, hogy a másik gyám, Henry már nem él. Imogen nem tudta biztosan, hogy jogi szempontból milyen helyzetben van, de remélte, hogy David Bryant fel fogja világosítani. Azt a jelentéktelen dolgot is kideríti majd, hogy törvényesen ő és Dracco még mindig házastársak-e.

Maria testvér egyetlen megjegyzése az volt, hogy az Isten előtt köttetett házasság egy életen át érvényes marad, ami Imogent kicsit nyugtalanította. Milyen buta volt, hogy nem vette a fáradságot, és nem érvényteleníttette a házasságát. Akkoriban még túlságosan félt attól, hogy Dracco rá tudja bírni, térjen vissza hozzá.

Most azonban már nem tartott ettől, és büszkeségből akart elválni. Ez lett volna az utolsó lépés a Dracco nélküli jövő felé. Nagyon várta már azt a pillanatot, amikor ígérete szerint megírhatja Maria testvérnek, hogy minden rendben van, és nemsokára visszatér Rióba.

Összeszorult a gyomra, amint a repülőgép leszállt a londoni Heathrow repülőtéren, de azzal nyugtatta magát, hogy ez teljesen természetes.

Négy évvel ezelőtt egy kissé pufók, a maga gyermeki módján csinos Imogen hagyta el Angliát. Ezek a jelzők azonban egyáltalán nem illettek arra a fiatal nőre, akivé időközben vált. Brazíliai élete minden fényűzést nélkülözött, és a legnagyobb testi és lelki erőfeszítést igényelte. Kislányos, gömbölyded formái megváltoztak, és tökéletes alakú nő vált belőle. Szabályos arcvonásai és zöldeskék szeme még inkább érvényesült, arca pedig úgy ragyogott, hogy minden tekintetet magára vont.

Egyszerű, fehér vászonblúzt viselt világos színű nadrággal, de a riói nők különös érzékisége már rajta is látható volt. Brazíliában az öltözködéssel is hangsúlyozzák a test vonalait, így a bő szabású ruhadarabok sem tudták elrejteni Imogen karcsú derekát, kerek mellét, hosszú lábát és feszes fenekét. A dél-amerikai napsütésben bőre bronzos árnyalatot kapott.

Kezét a szeméhez emelve aranyórájára pillantott, melyet még apja ajándékozott neki nem sokkal halála előtt. Hullámos, sötét színű fürtjeit egy régi selyemsállal fogta össze a tarkóján. Egy csapat légikisasszony irigy pillantásokat vetett rá, miközben elhaladt mellettük.

Imogen mélyet lélegzett, és leintett egy taxit. Elővette táskájából a cédulát, amelyre a cím volt feljegyezve, és felolvasta a taxisofőrnek. Megtudta tőle, hogy a ház a Temze partján épült egyik új lakónegyedben található.

Imogen udvariasan mosolygott, de nem szólt semmit. Röviddel az utazás előtt megkérte ügyvédjét, hogy javasoljon neki egy kedvező árú szállást irodája közelében, de meglepetésére az ügyvéd közölte vele, hogy már gondoskodott róla, mellékelten pedig elküldte a címet, valamint egy első osztályú repülőjegyet. Imogen természetesen becserélte a jegyet, és nem első osztályon utazott.

Csodálkozva pillantott ki a taxi ablakán. Ezt a környéket nem ismerte. Mindenütt drága autók álltak, és az utcán közlekedő, főként fiatal nők és férfiak szemlátomást mérték után készített, finom ruhát viseltek. Úgy tűnt, igencsak elegáns városrészben járnak, és Imogent hirtelen nagyon rossz érzés fogta el. Lehet, hogy az ügyvéd félreértette őt?

A taxi végül megállt egy szép épületegyüttes előtt. Miután Imogen kiszállt az autóból, kissé bizonytalanul körülnézett. Kifizette a taxisofőrt, felkapta a bőröndjét, és céltudatosan elindult a bejárat felé. Eközben a szeme sarkából észrevette, hogy egy nagyobb autó beállt a parkolóhelyre, ahol az előbb a taxi állt. A lány tanácstalanul toporgott: vajon jó helyen jár-e?

A cím azonban pontosan megegyezett azzal, amelyet az ügyvéd megadott. Gyanakodva lépett be az épület előterébe, aztán valami arra késztette, hogy megtorpanjon és megforduljon. Elállt a lélegzete az ijedtségtől, amikor felismerte a férfit, aki kiszállt az autóból, és elindult felé.

– Imo! – kiáltotta az ismerős hang. – Érted mentem a reptérre, de valószínűleg elkerültük egymást.

– Dracco!

Imogen hangja kislányosan csengett. Megköszörülte a torkát, és arra gondolt, hogy nem kislány már többé, hiszen huszonkét éves, mégis egy pillanat alatt újra Dracco hatása alatt állt. A férfi nem változott meg olyan mértékben, mint ő, hiszen már akkoriban is felnőtt volt. Még mindig ugyanolyan vonzónak tűnt, mint négy évvel ezelőtt, de a lányban ez csak most tudatosodott. Imogen azon töprengett, vajon elfelejtette volna, milyen érzéki hatást vált ki a férfi, vagy akkoriban ezt észre sem vette, mert még gyerek volt. Most azonban már felnőtt. Dracco haja ugyanolyan fekete, ahogy emlékezett, de kicsit rövidebbre nyírták, így még férfiasabban hatott. A tekintete is megkeményedett a négy év során.

– Nem első osztályon utaztál.

– Tudtad, hogy jövök? – Imogen bármennyire is szerette volna titkolni, hogy felkavarta a férfival való találkozás, nem sikerült neki.

– Természetesen tudtam, hiszen a gyámod vagyok, ha nem felejtetted még el. Mivel éppen az örökséged miatt tértél vissza…

Dracco a gyámja, igen, természetesen a lány tudta. Ennek ellenére azt hitte, hogy ő David Bryanttel tartja majd a kapcsolatot, és Draccóval nem fog személyesen találkozni. Egyáltalán nem örült neki, hogy ez mégis megtörtént, főként mivel kimerült volt, és fáradt.

– Lisa hogyhogy nincs veled? – vetette oda közömbösen, mert nem akarta elveszteni a helyzet fölötti uralmát.

– Mi köze ennek Lisához? – kérdezett vissza a férfi. Hanglejtése elárulta, hogy nem különösebben lelkesítette a kérdés.

Biztosan védelmezni akarja, gondolta Imogen haragosan. Azon kapta magát, hogy legszívesebben jól beolvasna a férfinak. A régi Imogen valószínűleg engedett volna a kísértésnek, de amikor Dracco figyelmeztette, hogy ő a gyámja, úgy szikrázott a szeme, hogy a lány mégis jobbnak látta, ha óvatosan viselkedik.

Nyilván puszta formaság az egész, és minden bonyodalom nélkül megkaphatja az öröksége után járó bevételt, annak ellenére, hogy korábban lemondott róla, hiszen jogilag mindenképp őt illeti. Ha nem így lenne, akkor David Bryant minden bizonnyal közölte volna már vele, és nem rendeli ide, Londonba. A cégrészvényeit illetően már sokkal biztosabb volt a dolgában. Ha Dracco hajlandó volt elvenni őt feleségül azért, hogy kézben tarthassa a cég irányítását, akkor biztosan bele fog egyezni, hogy a bevételek a jótékonysági szervezethez kerüljenek, annak fejében, hogy ő teljes mértékben átengedi neki a cég vezetését. Ha pedig úgy látja jónak, a részvényeit bármikor értékesítheti is. Az a tény, hogy bizonyos értelemben hatalmában tartja a férfit, erőt adott számára.

Dracco szemben állt vele, és Imogen észrevette, hogy más sem változott: még mindig enyhén hátra kell hajtania a fejét, hogy a szemébe nézhessen. Bárcsak magas sarkú cipőt vett volna fel!

– Gyere! – szólt Dracco, s közben egy pillanatra a lány hátára tette a kezét, mire Imogen öntudatlanul elindult arra, amerre mutatott.

Mi történik vele? Miért tart még ennyi év után is a férfi közelségétől? Akkoriban azért félt tőle, mert tudta, hogy egy futó érintés is ellenállhatatlan vágyat vált ki belőle.

Ennek azonban már vége. Rio utcáin számos elrettentő példát látott arra, mi történik akkor, ha két ember enged a csábításnak. Ő soha nem fogja cserbenhagyni a gyermekét. Másrészt pedig már önálló volt, és meg tudott állni a saját lábán. Azt azonban észrevette, milyen nehezére esik értelmesen gondolkodni a férfi közelében.

– Erre!

Kábultan követte Draccót az üvegfalú felvonó irányába, de még így is feltűnt neki, hogy a portás milyen tiszteletteljes hangon üdvözli a férfit.

– Jó napot, Mr. Barrington!

– Jó napot, Bates! Hogy van a családja?

– Kitűnően, Robert fiam hihetetlenül jól érzi magát az új munkahelyén, ahova ön beajánlotta.

A barátságos mosoly, amelyet Dracco a portás felé villantott, arra emlékeztette Imogent, hogy régen őrá is mindig mosolygott a férfi. Elviselhetetlen fájdalom hasított belé, amit a felvonó hirtelen gyorsulásával magyarázott.

– Még mindig tériszonyod van? Ne nézz le! – javasolta Dracco hűvösen. – Nem tudom, miért gondolja minden londoni építész, hogy üvegfalú lifteket kell építeni.

Régebben a hasonló megjegyzéseket mindig egyfajta viccelődő nevetés kísérte, most azonban csak feszültség és távolságtartás érződött a férfi hangjában. Tulajdonképpen nincs is semmi oka arra, hogy kedves legyen vele, gondolta Imogen. Másrészt viszont bizonyos értelemben ő megkímélte a férfit attól, hogy úgy kelljen tennie, mintha tényleg szeretné.

A Henry bácsinak írt levélben, melyben lemondott az örökségéről, Draccót jelölte meg cégrészvényei kizárólagos kedvezményezettjének. Akkoriban biztos volt benne, hogy a férfi követni fogja apja üzletviteli elveit. Legalább ebben az egy vonatkozásban maradéktalanul megbízhatott benne.

Imogen behunyta a szemét, amikor a felvonó elindult felfelé, de az emlékképek, melyek lelki szemei előtt megjelentek, még inkább kínozták, mint tériszonya. Soha nem fogja megbocsátani Draccónak, hogy kijátszotta apja belé vetett bizalmát. Végre megállt a felvonó.

– Most már kinyithatod a szemed! – mondta gunyorosan a férfi. Amikor kilépett a liftből, Imogennek megakadt a szeme a „Tetőtéri lakosztály” feliraton. Lehet, hogy ügyvédje egy lakást bérelt neki? Kényelmetlenül érezte magát, mert arra gondolt, hogy biztosan nem lesz olcsó.

Rióba érkezése után néhány másik lánnyal közös hálószobában aludt, és eltartott egy ideig, amíg ehhez hozzászokott. Amikor később önállóan bérelt lakást, természetesen hiányoztak a többiek. Most azonban be kellett vallania magának, örülni fog, hogy külön fürdőszobája lesz.

– Megkértem David Bryant ügyvédet, hogy keressen nekem kedvező árú szállást az irodája közelében – szólt, miközben Dracco elővett egy kulcsot, és kinyitotta a lakás ajtaját.

A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Így is tett. Nagyon közel van ide az irodája, és a vendégem leszel.

– A vendéged? – Imogen belépett az előtérbe, és dermedten nézett a férfira. – A te vendéged? Ez a te lakásod?

– Igen – felelte Dracco. – Amikor David elmesélte, hogy az irodája közelében szeretnél lakni, javasoltam neki, hogy lakhatnál nálam. Rengeteg dolgot meg kell beszélnünk… és nem csak az örökséged ügyét.

Imogen észrevette, hogy a férfi tüntetőleg a bal kezére pillant, amelyre egykor a jegygyűrűt húzta fel. Ő viszont annak idején a reptér felé vezető úton levette a gyűrűt az ujjúról, és elkeseredésében egyszerűen kidobta az ablakon. Nem törődött vele, hová esik, és olyan könnyes volt a szeme, hogy nem is láthatta.

–Arra gondolsz… – Képtelen volt kimondani, előbb össze kellett szednie magát. Megnyalta a száját, és közben magán érezte a férfi tekintetét. – A házasságunkra gondolsz? – kérdezte remegő hangon.

– Pontosan. A házasságunkra gondolok – erősítette meg Dracco, és csevegő hangon hozzáfűzte: – Tudod, ahhoz képest, hogy még mindig szűz vagy, nagyon tapasztalt nőnek látszol.

Imogen megpróbálta megnyugtatni magát, hogy csupán az előszoba fojtogató levegője miatt érzi magát hirtelen olyan gyengének.

– Honnan tudod? – kérdezte elcsukló hangon.

– Hogy még szűz vagy? – ismételte meg a férfi. – Mindent tudok rólad, Imo. Végtére is a feleségem vagy.

Imogen egyre rosszabbul érezte magát. Fel sem tudta fogni, mi történik vele, csak jeges félelmet érzett. Erre nem számított. A Rióból idefelé vezető hosszú repülőúton rákényszerítette magát, hogy számba vegye azokat a dolgokat, amelyektől leginkább tart. A legjobban attól félt, hogy még az eltelt négy hosszú év után is érez valamit Dracco iránt, és hogy ezek a tudat alatti érzések egyszer időzített bombaként fognak kirobbanni, tönkretéve tudatosan felépített új életét, valamint a lelki békéjét. Dracco azonban nem szerelmet ébresztett benne, hanem haragot és ellenséges érzelmeket. Na és, ha még szűz! Az talán bűn?

– Nincs hozzá jogod, hogy utánam nyomozz, és a magánéletemben vájkálj! – kezdte felháborodottan, de a férfi nem engedte, hogy végigmondja.

– Még mindig házastársak vagyunk. A feleségem vagy, én pedig a férjed – emlékeztette hűvösen.

Imogen elfordult, hogy Dracco ne láthassa az arckifejezését. Az egyház szemében valóban házasok, de a törvény szerint biztosan nem, hiszen soha egyetlen éjszakát sem töltöttek együtt. Ez nyilvánvalóan nem szolgáltathat alapot Draccónak, hogy ilyen hangon beszéljen vele, és főként, hogy bármit is számon kérjen rajta.

Megadóan rázta meg a fejét. Most jött rá, hogy a férfi hangjában nem volt semmi számonkérés. Nagyon felkavarták a szavai. Nem értette, miért nem érvényteleníttette a házasságukat, ha egy másik nőt, történetesen az ő mostohaanyját szereti.

Még ennyi év után is megvetést és rossz érzést váltott ki belőle, ha elképzelte, hogy Dracco és Lisa együtt élnek. Édesapja volt felesége és az a férfi, akit apja annyira szeretett és nagyra becsült. Vajon már akkor is együtt voltak, amikor apja még élt? Vajon ők ketten… Hirtelen az összes kérdés feltolult benne, amelyre eddig gondolni sem mert. Az emlékképek elviselhetetlen fájdalmat okoztak.

Akkoriban Dracco azt az érzést keltette benne, hogy azért veszi feleségül, mert szeretné megóvni. Ma már tudja, hogy csak a saját érdekeit akarta védelmezni. Fáradtan hunyta be a szemét.

Tulajdonképpen egyetlen ok miatt jött Angliába: hogy megkaphassa a pénzt, amely jár neki, és hogy rávegye Draccót, írassa át cégrészvényeit a jótékonysági szervezet nevére, hogy az közvetlenül részesedhessen a nyereségből, melyet öröksége termel. Az összes többi…

– Nem azért jöttem vissza, hogy a házasságunkról beszélgessek veled, Dracco. – Imogen mély lélegzetet vett, és határozottan folytatta: – David Bryantnek megírtam, mi a tervem…

– Valamilyen jótékonysági szervezetnek szeretnéd adományozni az örökrészed – szakította félbe a férfi dühösen. – Nem, Imo. Mint gyámod, erkölcsi kötelességemnek tartom, hogy ezt megakadályozzam. Továbbá mint férjed…

Imogen legszívesebben rázúdította volna összes haragját, és megkérdezte volna tőle, mióta számítanak neki az erkölcsi kötelességek, de valami azt súgta, ezzel túl messzire menne. Nem így kell ennek a beszélgetésnek lefolytatódnia. Már nem gyerek, ezért a férfi nem írhat elő neki semmit.

– Jogilag a pénz engem illet – emlékeztette a férfit, miután elszámolt magában tízig, és egy kicsit megnyugodott.

– Illetett – javította ki Dracco barátságtalanul. – Csakhogy írásban lemondtál róla, ha még nem felejtetted el.

– Igen, de Henry bácsinak írtam – ismerte el Imogen, és halkan hozzátette: – Mikor halt meg?

A férfi elfordult tőle, és Imogen egy pillanatig azt hitte, vagy nem hallotta a kérdést, vagy nem akar válaszolni. Végül Dracco fagyos hangon felelte:

– Szívrohamot kapott röviddel a… az esküvőnk napján.

Imogen kétségbeesetten felsikoltott.

– Nyilvánvalóan már előtte is rosszul érezte magát – folytatta Dracco, mintha meg sem hallotta volna a sikolyt;. – Amikor kijött a templomból… – Elhallgatott, hogy a lány fel tudja dolgozni a hírt. – Én vittem be a kórházba. Az intenzív osztályon kapott még egy rohamot, amely már halálos volt.

– Miattam? – kérdezte Imogen elkínzott hangon. – Amiatt, hogy…

– Nagyon nagy nyomás nehezedett rá – felelte Dracco anélkül, hogy válaszolt volna a lány kérdésére. – Édesapád halála után nagyon sokat dolgozott, és biztosan voltak szívpanaszai is, amelyeket valószínűleg elhanyagolt. Tíz évvel volt öregebb apádnál. – Kis szünetet tartott, majd folytatta: – Megkért, hogy mondjam el neked, mennyire büszke volt arra, hogy ő vezethetett oltár elé téged.

Imogen szeme megtelt könnyel. Képzeletében megjelent előtte apja ügyvédje, amint a templom előtt áll az esküvő napján, az alkalomhoz illő öltözékben, ősz haja gondosan hátrafésülve.

A templom felé vezető úton az autóban megfogta a kezét, és félénken megsimogatta. Ugyanúgy, mint a lány apja, ő is özvegy volt, de neki nem születtek gyerekei, ezért mindig kicsit elfogult volt vele. Imogen nagyon elszomorodott, amikor David Bryanttől értesült Henry bácsi haláláról, de nem gondolta, hogy neki is köze lehet hozzá.

– Ha most sajnálni vagy vádolni akarod magad, nekem mindegy – figyelmeztette Dracco hűvösen. – Henry előbb vagy utóbb mindenképp szívrohamot kapott volna, tőled függetlenül is.

Szavai hatására Imogen ahelyett, hogy megvigasztalódott volna, még rosszabbul érezte magát.

– Nem szeretnék vitatkozni veled, Dracco – mondta szinte suttogva. – Te gazdag ember vagy. Ha tudnád, milyen körülmények között élnek azok a gyerekek…

– Igen, ez komoly szervezet, utánanéztem.

– Utánanéztél? – vágott Imogen a férfi szavába mérgesen. – Nincs jogod…

– Csak nem gondolod, hogy hagytalak nyomtalanul eltűnni? Az apád iránt érzett tiszteletből sem tehettem. Ennyivel tartoztam neki.

– El sem tudom képzelni, hogyan süllyedhettél olyan mélyre, hogy kémkedj utánam – jegyezte meg keserűen a lány.

– Nem tudom, mi bánt most – vágta rá Dracco. – Igen, kiderítettem, hová mentél, mit csináltál, és kikkel kerültél kapcsolatba – ismerte el. – Mindenki ezt tette volna hasonló esetben, hiszen gyerek voltál még, és teljesen tapasztalatlan. Ki tudja, mi történhetett volna veled.

Elborult a tekintete, és Imogen kénytelen volt belátni, hogy a férfi komolyan aggódott érte.

– Bármit mondasz is, nem fogom feladni, Dracco – figyelmeztette mégis elszántan. – Az apácáknak pénzre van szükségük, és bármit meg fogok tenni, hogy megkaphassák a vagyonomat.

Imogent meglepte a csönd, mely felhevült szavait fogadta. Dracco nagyon különös arckifejezéssel nézett rá. Miért nem vette eddig észre, mennyire ijesztő tud lenni? Vacogni kezdett a foga, mintha fázna.

– Most már felnőttél, Imo, és megtanultad, hogy az életben mindennek megvan az ára. Önszántadból írattad rám az örökségedet. Most viszont vissza akarod kapni, mégpedig nemcsak azt a nyereséget, amelyet a cégrészesedésed az utóbbi négy évben termelt, hanem még azt is, amit ezután fog.

– A pénz az enyém – mondta Imogen makacsul. – Apám végrendelete szerint akkor kaphatom meg, ha harmincéves leszek, vagy amikor férjhez megyek, és ez megtörtént.

– Hmm… – A férfi rejtélyes pillantást vetett rá. – Elmondtad, mit kérsz tőlem, Imo, de te milyen ellenszolgáltatásra vagy ezért hajlandó? Feltéve persze, ha beleegyezem. – A lány értetlenül ráncolta össze a homlokát. Mit adhatna ő neki? – Még mindig házastársak vagyunk – emlékeztette a férfi ismét. – A házasságunk ma is érvényes.

– Érvényteleníttetni szeretnéd a házasságunkat? – tudakolta Imogen, s közben nem vett tudomást az égető fájdalomról, amely beléhasított. – Természetesen beleegyezem.

– Nem, nem szeretném érvényteleníttetni – felelte a férfi. – Éppen ellenkezőleg.

2. FEJEZET

– Nem akarod érvényteleníttetni a házasságunkat? – hitetlenkedett Imogen. – Mit jelentsen ez?

Hallotta, hogy remeg a hangja, és utálta magát miatta. Csak nem úgy érti Dracco, hogy továbbra is a házastársa akar maradni? Ez lehetetlen! Ugyanakkor nem tudta mire vélni az örömet sem, amelyet most érzett.

A férfi behatóan tanulmányozta Imogen arcát. Gyámként az volt a legfőbb erkölcsi feladata, hogy megóvja a lány örökségét, és hogy méltóvá váljék a belé helyezett bizalomra. Ezt is fogja tenni. És ha ez a saját javát is szolgálja, annál jobb. Ha még el is mesélhetné a lánynak az okot! Nem, kizárt dolog! A sors néhány adut a kezére juttatott, amelyeket ki is fog játszani.

Imogen idegesen megborzongott, amíg a válaszra várt.

A férfi távolságtartó arckifejezést öltött, vonásai megkeményedtek.

– Gondolom, nem kell elmagyaráznom, milyen sokat jelentett nekem az apád – kezdett bele végül Dracco.

– Tudom, hogy a végrendelete miatt vettél el feleségül – vágott vissza Imogen. Figyelmeztetnie kellett volna a férfit, hogy már nem az a tudatlan kislány, aki akkoriban volt, de túlságosan meglepte, hogy ilyen gyorsan tudatta vele céljait. Meglepett volt, és őszinte akart lenni, kissé ijedt is, amikor észrevette a férfi szemében felvillanó szikrákat.

– Ezt most hogy értsem? – érdeklődött kihívóan Dracco.

Imogen mélyet lélegzett. Semmi esetre sem akarta, hogy a férfi uralja a helyzetet. Túl nagy volt a tét. Túl nagy felelősséggel tartozott azok iránt, akik a távolban az ő segítségére voltak utalva.

– Nagyon fiatal voltam, amikor hozzád mentem – mondta olyan nyugodtan, amennyire csak telt tőle. – Mint mindketten tudjuk, a végrendelet előre feltételezte, hogy házasságom után fogok hozzájutni az örökségemhez. Mivel csak tizennyolc éves voltam, nyilvánvalóan minden üzleti ügyben szabad kezet kaptál volna tőlem, tehát egymagad rendelkezhettél volna a cégről és ezzel egyidejűleg a nyereségről is. Ha úgy döntöttél volna, hogy eladod a céget, és a pénzt saját hasznodra fordítod…

– Tessék? – Dracco szinte őrjöngött. – Ha arra célzol, hogy anyagi megfontolásból vettelek feleségül, akkor nagyon tévedsz. Gazdagabb vagyok, mint az apád valaha is volt, annak a tudásnak köszönhetően, amelyet tőle kaptam.

Úgy beszél velem, mintha egy engedetlen gyereket utasítana rendre, gondolta Imogen dühösen.

– Akkor miért vettél feleségül? – kérdezte éles hangon.

– Nagyon jól tudod – felelte Dracco tömören, aztán elfordult, hogy a lány ne láthassa az arcát.

Imogen érezte, hogy kérdése valamilyen oknál fogva kellemetlenül érintette a férfit. Vajon lelkiismeret-furdalást érzett? Hát azt érezhetett!

– Tudnom kellene? De nem tudom! – vágott vissza Imogen élesen. – Az apám…

– Az apád olyan ember volt, akit többre becsültem, mint bárki mást – szakította félbe a férfi ellentmondást nem tűrő hangon. – Eleinte azt kívántam, bárcsak az én apám lenne. Soha nem ismertem olyan embert, akit jobban szerettem és tiszteltem volna, mint John Atkinst. Büszke vagyok rá, hogy a barátom volt, és megbízott bennem. Ő testesített meg mindent, ami lenni szerettem volna, és ami az én apám nem volt.

Itt szünetet tartott, és Imogen nyelt egyet, mert úgy érezte, összeszorult a torka.

A férfi apja elhagyta a családját nem sokkal azután, hogy Dracco megszületett. Szenvedélyes kártyajátékos volt, a nők bálványa, aki egy kocsmai verekedésben életét vesztette, még Dracco tizenéves korában.

– Csodálatomon és szeretetemen semmi nem változtatott, Imo. Mint ahogy azon a szándékomon sem, hogy szorosabb kötelék legyen közöttünk. – Dracco ismét szünetet tartott.

Imogen egyre idegesebb lett, mivel tudta, hogy a feltételeket, amelyek ezután következnek, valamilyen módon teljesítenie kell. Semmiképpen nem akart csalódást okozni az apácáknak, vagy lemondani arról a törekvéséről, hogy a gyerekek jobb életkörülményekhez jussanak.

– Apád soha nem lehet az én apám, de a gyermekem nagyapja még lehet. A közös gyermekünk nagyapja – mondta ki végül Dracco jelentőségteljesen.

Az ő gyereke… az én gyerekem. Biztosan félreértettem valamit, gondolta Imogen elhűlve.

– Nem – ellenkezett kétségbeesetten. – Ezt nem gondolhatod komolyan.

A férfi azonban olyan szemmel nézett rá, amiből kitűnt, hogy komolyan gondolja.

– Nem – suttogta elkínzott hangon Imogen. – Ezt nem tehetem. Szó sem lehet róla! Ez zsarolás, Dracco – jelentette ki – Ha ennyire szeretnél gyereket…

– Nem akármilyen gyereket szeretnék, Imo – vágott a szavába a férfi. – Hát nem érted? Apáddal vérrokonságban álló gyereket szeretnék, és ilyet csak te tudsz nekem adni.

– Megbolondultál? – nyögte ki a lány. – Nem élünk a középkorban. Soha nem fogom megtenni! – mondta határozottan.

–Akkor nem kapod meg a pénzed sem – közölte Dracco nyájas hangon.

– Oda kell adnod. Beperellek. Fel foglak… – kiabálta a lány végső kétségbeesésében, de nem fejezhette be.

A férfi megrázta a fejét, és nyugodt hangon kijelentette:

– Nincs az a bíró, aki méltányolná a követelésedet. Főként mivel a végrendeletből világosan látszik, hogy apád azért rendelkezett így, mert látta, hogy nincs benned elég üzleti érzék a saját érdekeid megvédéséhez.

Imogen szeme szikrákat szórt.

– Ezt nem mered megtenni – habogta, ám Dracco gúnyosan közbevágott:

– Fogadjunk!

Imogen hitetlenkedve csóválta a fejét. Ez érzelmi zsarolás volt a javából. Hogyan szerethette valamikor ezt a férfit? Ebben a pillanatban egyenesen gyűlölte.

– Nem teheted – motyogta, és remegő hangon hozzátette: – Ha látnád azokat a gyerekeket! Semmijük sincs, Dracco, vagy még annál is kevesebb! Segítségre van szükségük.

– Meg is kaphatják – felelte magabiztos hangon a férfi. – Az örökségedből azonban nem, mert gyámodként nem engedhetem. De… – megint tartott egy kis hatásszünetet. – Férjedként viszont… – folytatta olyan csalóka, lágy hangon, hogy Imogennek görcsbe rándult a gyomra. – Férjedként viszont kész vagyok egymillió angol fontot azonnal átutalni az árvaháznak, további egymilliót pedig akkor, ha világra hozod közös gyermekünket.

Ha eddig még nem tudatosult volna a lányban, hogy gyűlöli a férfit, akkor most igazán eljött a pillanat. Hogy lehet valaki ilyen gonosz, számító és becstelen? – gondolta keserűen. Kétmillió font! Valóban nagyon gazdagnak kell lennie, ha megteheti. Jól tudta, hogy Dracco szerette és becsülte az apját, és azt is el tudta képzelni, hogy vágyott egy gyerekre, akit vérrokoni kapcsolat fűz hozzá. Azt azonban álmában sem gondolta volna, hogy ilyen messzire megy. Hiszen őt nem is szereti! Imogen remegett a dühtől.

– Szükségem van egy kis időre, hogy gondolkodjam – mondta megvetően.

– Gondolkodni szeretnél, vagy megint elmenekülni? Azt hittem, nagyon fontos neked ez a jótékonysági szervezet, Imo, de láthatóan…

– Hagyd abba! – Imogen behunyta a szemét, és elfordult. Nagyon megrázta a férfi kegyetlensége, mégis be kellett látnia, hogy nem tehet mást. Ha csak eszébe jut, mi mindent tudnának elérni ekkora összeggel, nem helyezheti a saját érdekeit a gyerekeké elé.

– Akkor megegyeztünk? Kétmillió a gyerekeknek, illetve feleség és remélhetőleg egy John Atkins unoka nekem.

Imogennek valahogy sikerült elérnie, hogy ne látszódjon rajta, milyen szívesen visszautasítaná az ajánlatot. Összeszedte minden bátorságát, mély lélegzetet vett, és erőtlen hangon azt felelte:

– Rendben!

Imogen bánatos arccal nézett ki az autó szélvédőjén a zöldellő vidékre. Dracco már nem Mercedest vezetett, hanem egy ezüstszínű sportkocsit. Nem kérdezte meg a férfitól, hová utaznak tulajdonképpen. Igazság szerint még egy szót sem szólt hozzá azóta, hogy reggel a londoni lakásában felébredt. A lakásában, de szerencsére nem az ágyában.

Fogalma sem volt róla, hova mennek, de nem akarta megkérdezni tőle. Miután elfogadta a férfi feltételeit és aláírta a szerződést, Dracco közölte vele, hogy elviszi a házba, ahol lakni fognak.

– Kérlek, ne viselkedj úgy, mintha egy dráma főszereplője lennél – hallotta Dracco gúnyos megjegyzését. – Nem illik hozzád, és különben is fölösleges.

– Fölösleges? Mindazok után, amit tettél! – ripakodott rá a lány.

– Mindazok után, amit én tettem? – kérdezett vissza a férfi. – Csupán üzletet ajánlottam neked.

– Üzletet! – vágott vissza a lány indulatosan. – Azzal zsarolsz, hogy szüljek neked gyereket! – Gyorsan elfordította a fejét, hogy Dracco ne láthassa, milyen érzések tükröződnek az arcán. – Mit fogsz tenni, ha megszületik a gyerek, Dracco?

– Mit gondolsz? – kérdezte a férfi kihívóan. – Az én gyerekemet sem az anyja, sem pedig az apja nem fogja cserbenhagyni.

– Tehát azt várod tőlem, hogy maradjak továbbra is a feleséged?

Imogen remélte, hogy amit érzett, nem megkönnyebbülés volt.

– Azt várom tőled, hogy mindaddig maradjunk együtt, amíg a gyerek érdekei úgy kívánják. Miért, mire gondoltál? – kérdezte a férfi, miközben bevett egy éles kanyart.

Imogen megrázta a fejét. Draccónak nem szabad észrevennie, mennyire megkönnyebbült, miután megtudta, hogy nem kell majd elszakadnia a gyermekétől. Semmilyen körülmények között nem lenne képes elhagyni a gyermekét, függetlenül attól, mit gondol Draccóról, s mennyire gyűlöli és megveti azért, amit tett.

Összeráncolta a homlokát, amikor világossá vált számára, hová mennek. Az út abba a kis faluba vezetett, ahol felnőtt. A falu végén Dracco balra fordult. Az utca meredeken ívelt felfelé a hegyre, és annak ellenére, hogy négy éve nem járt erre, Imogen minden egyes centiméterre emlékezett.

Errefelé vitte őt Dracco iskolába. Erre mentek akkor is, amikor apja halálakor elhozta őt az iskolából. Erre száguldott ő akkor is, amikor az esküvőről menekült.

– Megvetted a régi házunkat? – kérdezte kifejezéstelen arccal, miközben az érzelmeivel küzdött.

– Már az esküvőnk előtt tárgyalásokat folytattam róla – válaszolta a férfi tárgyilagosan. – Neked akartam nászajándékba adni, meglepetésként. Tudtam, mennyire fáj neked, hogy Lisa el akarja adni. Amikor rájöttem, hogy te sem tőlem, sem mástól nem fogadsz el ajándékot, már nem lehetett visszalépni. – A férfi megvonta a vállát. – Eladhattam volna, de…

Rákanyarodtak a behajtóra. Amikor megálltak a ház előtt, Imogen arra gondolt, hogy ha egy pillanatra becsukja a szemét, aztán ismét kinyitja, édesapja ott áll majd előttük. Apja azonban nem élt már, és vele együtt valami benne is meghalt mélyen, legbelül.

– Pontosan olyan, mint régen – jegyezte meg Imogen hűvösen, miután kiszálltak.

Dracco idegen volt számára, valaki, akit megvetett, mégis vele kell majd töltenie az éjszakát. Mialatt azzal küzdött, hogy legyőzze félelmét, Dracco kinyitotta a bejárati ajtót.

– Mindjárt meglátod, hogy néhány dolog azért megváltozott – vetette oda a férfi hanyagul. – Apád szobáját úgy hagytam, ahogy volt, de… – Szünetet tartott, és elfordult. Amikor folytatta, hangjából váratlan érzelmek törtek elő. – Tulajdonképpen nem használtam a házat, de a többi szobát némileg átalakíttattam. – Végül visszafordult a lány felé, és azt mondta: – Azt hiszem, egyikünk sem szeretett volna abban a hálószobában aludni, amely korábban a szüleidé volt. Ezért hozzáépíttettem a házhoz egy kisebb helyiséget meg egy télikertet, amelyre édesanyád, apád elmondása szerint, annyira vágyott. Neki nem volt szíve anyád halála után megépíttetni, én viszont arra gondoltam…

Itt elakadt a szava. Összeszorította az ajkát, és kinyitotta az ajtót. Imogen remegni kezdett, amint követte a férfit a házba. Ez az a lépcső, amelyen szinte lezuhant az esküvő napján Lisa kegyetlen szavainak a hatására, és ezen a lépcsőn menekült el Dracco elől. Kicsit elszomorodott, amikor meglátta, mennyire ódivatú, sőt kopott a vörös szőnyeg, melyet még édesanyja választott.

A ház elhagyatottnak tűnt. Porszemek táncoltak a napfényben, és még a gyönyörű velencei tükrön is, melyet szülei a nászútjukról hoztak, egybefüggő porréteg ült.

Édesanyja a betegsége előtt tökéletes háziasszony volt. Imogen maga is meglepődött azon, hogy most ő is szinte ég a vágytól, hogy ismét kitakaríthassa, illetve azzá az élettel teli otthonná varázsolja a házat, ahogy emlékezetében élt.

Feltolultak benne régi sérelmei, és élesen rátámadt Draccóra:

– Miért hoztál ide? – Majd epésen hozzátette: – Tulajdonképpen meglep, hogy nem apám hitvesi ágyában szeretnéd nemzeni a gyereket. – A férfi arckifejezésének láttán azonban gyorsan elhallgatott.

– Azért hoztalak ide, mert ezentúl ez lesz az otthonod – felelte Dracco nyugodtan, és lesütötte a szemét.

– De hiszen te nem laksz itt!

– Eddig nem laktam itt – nyugtázta a férfi. – Nem lett volna értelme. Most viszont… Egy londoni lakás nem a legmegfelelőbb környezet ahhoz, hogy felneveljük a gyereket.

– De te azért továbbra is Londonban leszel, ugye? – kérdezősködött tovább a lány, és titokban azt remélte, hogy a férfi igennel fog felelni, és csak néha jön el hozzá, hogy arra kényszerítse, bújjon vele ágyba.

Dracco válasz helyett maga tett fel kérdést:

– Tulajdonképpen miért félsz ennyire a szeretkezéstől, Imo?

– Egyáltalán nem félek tőle – felelte a lány hevesen, s közben érezte, hogy elpirul. Gyorsan elfordult, de biztos volt benne, hogy a férfi észrevette. – Nem a szeretkezésről van szó, hanem rólad…

– Nem hiszem el – válaszolta Dracco érzéketlenül. – Ha egy ilyen korú nő, mint te, még mindig szűz, az arra utal, hogy…

– Szerinted mire utal? – kérdezte Imogen kihívóan. – Talán arra, hogy kissé válogatós vagyok, ha arról van szó, kinek adom… – A szerelmemet, fejezte volna be a mondatot, de gyorsan kijavította magát: – Kinek adom oda magam.

– Félsz valamitől? – folytatta a férfi. – Így van?

– Dehogy! – tiltakozott Imogen hevesen, csakhogy ez nem volt igaz. Nagyon is félt. Számára a szeretkezés elválaszthatatlanul összekapcsolódott a szerelemmel, és rettenetesen félt, hogy ismét fülig szerelmes lesz Draccóba testi együttlétüknek köszönhetően.

Amikor múlt éjszaka ébren hánykolódott a vendégágyban, arra gondolt, hogy az áldozat, amelyet meghozni készül, összehasonlíthatatlanul kisebb annál, amit a jótékonysági szervezet nyerhet vele, és hogy neki egyáltalán nincs joga sajnálni magát. Kétségbeesett próbálkozásai, hogy józanul szemlélje a dolgot, mégsem enyhítettek fájdalmán és kétségbeesésén.

Miközben elindult apja egykori dolgozószobája felé, a férfi utána kiáltott:

– Havonta jön egy takarítócsapat a faluból rendbe rakni a házat, de úgy nézem, nem vitték túlzásba a munkát. Megkértem őket, hogy vásároljanak be, és töltsék fel a hűtőszekrényt. Ha a bevásárlást is olyan szinten művelik, mint a takarítást, akkor jó, hogy ma estére asztalt foglaltam az Emporióba. Szereted még az olasz konyhát?

– Vacsorázni akarsz vinni? – kérdezte Imogen gúnyosan. – Miért nem tepersz le azonnal, ahelyett, hogy az idődet és a pénzedet pazarolnád? Végül is már elkötelezted magad, hogy kifizetsz érte kétmilliót.

– Azonnal hagyd abba!

Imogen rémülten felsikoltott, amikor a férfi elindult felé. Dracco megszorította a karját, ujjai fájdalmasan mélyedtek a lány bőrébe.

– A feleségem vagy, Imogen, és nem egy kis utcalány, akit megfizetek a szolgáltatásaiért. És ha kedvem tartja, kicsit udvarolhatok is neked.

– Udvarolni? – kiáltotta a lány. – Miért tennéd? Hiszen csak gyereket akarsz, apám unokáját. Anélkül is megkaphatod, hogy meghívnál vacsorázni. Végül is neked igazán mindegy, hogy önszántamból teszem-e.

Dracco hirtelen elengedte, és szinte sajnálkozva nézett rá, ami még inkább feldühítette Imogent, és egyúttal félelmet is keltett benne. Azzal nyugtatta magát, hogy csak érzéki csalódás volt az egész, mivel váratlanul arra az időre emlékezett vissza, amikor még vágyott a férfi érintésére.

Kényszerítette magát, hogy térjen vissza a jelenbe, és enyhén megborzongott, amint észrevette Dracco szikrázó tekintetét.

A férfi megcsóválta a fejét, és összeszorított fogai közt sziszegte:

– Amit szeretnék, és amit a gyermekünknek kívánok, az az, hogy kölcsönös szenvedélyben, vagy még inkább szerelemben foganjon.

A férfi szavai különös érzelmeket váltottak ki Imogenből, de hátrahajtott fejjel mégis megkérdezte:

– És ha én nem kívánlak téged?

Úgy érezte, Dracco egy örökkévalóságig tartja rajta a tekintetét. Vajon mit nézett? Mit akart látni? Öntudatlanul megnedvesítette az ajkát, és érezte, hogy a férfi pillantása a szájára siklik. Furcsa érzés kerítette hatalmába.

– Mindegy, mit teszel, soha nem foglak kívánni, Dracco. Értetted?

– Vegyem kihívásnak, Imo? – kérdezett vissza halkan a férfi. – Ha azt akarod, hogy bebizonyítsam az ellenkezőjét, készen állok.

A lány hirtelen mindent másként érzékelt, mint előtte: a levegőben táncoló porszemeket, a napsugarak melegét, amelyek az ablakon át beáradtak a szobába. Ez a melegség azonban semmi nem volt ahhoz a forró tűzhöz képest, amely Dracco szemében égett. Beleremegett, amint ráébredt, hogy rég elfelejtett érzések lobbannak fel benne.

– Nem! – suttogta megkínzottan. Nem. Ennek már vége. Már nem szerette Draccót, és nem fogja megengedni magának, hogy ismét belészeressen. Miután vett egy mély lélegzetet, belenézett a férfi szemébe. – Soha nem leszel rá képes! – vágta oda neki, és megpróbálta elhinni, hogy ez igaz is.

– Nem? Akkor figyelj csak ide! – suttogta a férfi. – Ha majd a karomban fekszel az ágyamban, és könyörögni fogsz, hogy hadd lehessél az enyém, mert már nem bírod tovább, annyira kívánsz, akkor emlékeztetni foglak erre a pillanatra.

3. FEJEZET

Imogen egykori szobájának ablakában állva rápillantott karórájára. Fél nyolc volt. Nemsokára le kell mennie, hiszen Dracco figyelmeztette, hogy felmegy érte, ha nem készül el nyolc óráig.

Kinézett az ablakon.

Ennél az ablaknál állva várta egykor, hogy apja hazatérjen. Rákönyökölt a párkányra, és figyelte, mikor kanyarodik be autója a behajtóra. Amint meghallotta a motor zúgását, már rohant is lefelé, hogy a karjába vesse magát. Még abban a nehéz időszakban is, amikor anyja súlyos beteg volt, elég szeretetet és odafigyelést kapott édesapjától.

Ennél is nehezebb időszak következett, amikor apja összeházasodott Lisával, és Imogen rendszerint Draccónál keresett vigaszt. Akkor őt várta az ablaknál. Apja nagyon szerette ezt a házat. Egyszer azt mondta neki, hogy mindent megtestesít, amit egy igazi otthon jelent számára.

– Egy napon a saját gyerekeiddel fogsz itt meglátogatni engem, Imo – mondogatta gyakran.

Nagyon várta már, hogy nagypapa legyen. Imogen szeme megtelt könnyekkel. Egy gyermek! Egy gyermek, aki egy kis rész apjából, kis rész belőle és Draccóból. Apja nagyon boldog lett volna, és ezt a gyereket mindenkinél jobban szerette volna. Egy gyermek. Dracco gyermeke.

Milyen gyakran álmodozott ebben az ablakban állva arról, hogy gyermeke lesz Draccótól. Arról, hogy szereti őt a férfi, és a gyermek szerelmük gyümölcse. Imogen dühösen visszafojtotta a sírást. Dracco nem szerette őt, csupán az apjával akart vérrokonságba kerülni. Maga mondta.

Mégis, amikor elfordult az ablaktól, lelki szemei előtt megjelent egy kis család képe: Dracco, ő és köztük egy sötét hajú, zöld szemű kisfiú, aki olyan vidám és erős, mint az apja, és nagyapja barátságos mosolya ragyog az arcán.

– Teljesen elment az eszem – suttogta Imogen, miközben kabátját és válltáskáját magához szorítva az ajtóhoz ment. Önszántából soha nem lenne arra képes, amit Dracco vár tőle. A képzeletbeli kisfiú iránt fellobbanó szeretetet azonban nem tudta elnyomni a szívében.

Amint kinézett az ajtón, Dracco épp felé tartott a folyosón. Vele ellentétben a férfi átöltözött. Nem öltönyt viselt már, hanem rövid ujjú inget és világos vászonnadrágot. Meglehetősen meleg lehet az idei nyár Angliában, állapította meg a lány, miközben a férfi napbarnított karjára siklott a tekintete.

Dracco karja mindig elvarázsolta, és már annak idején is bizsergést érzett a látványától. Már az ártatlan elképzelés, ahogy átöleli és magához húzza, égető vágyat ébresztett benne. Amikor idősebb lett, álmodozásainak középpontja a férfi keze lett. Elképzelte, ahogy megérinti, simogatja, és mindez olyan különös módon felizgatta, hogy mindig elpirult, miközben egyedül feküdt az ágyában.

Dracco láthatóan nemcsak átöltözött, de le is zuhanyozott. Imogen hirtelen elszégyellte magát, mert ő még mindig ugyanazt az öltözéket viselte, amelyet érkezésekor. Pontosan azért nem öltözött át, hogy ezzel is megmutassa a férfinak, mennyire jelentéktelennek tekinti őt és a cégét. Pillanatnyilag azonban nem elégtételt érzett, hanem pírt az arcán. Öntudatlanul beletúrt a hajába,

–Annyira el voltál foglalva, hogy nem volt időd átöltözni? – jegyezte meg Dracco. – Nem számít. Luigi biztosan meg fogja érteni.

– Elmondtad Luiginak, hogy mi…

– Hogy a vendégem leszel