Hogy értékelni tudd egy hópehely szépségét,

odakint kell állnod a hidegben.

Arisztotelész

Első rész: december

Első fejezet

Josie a lakása folyosóján állt a fagyöngycsokor alatt, amelyet Bia javaslatára akasztottak fel – „csak a biztonság kedvéért” –, és némán bámulta az Oliver kezében lévő dobozt. Az egyik keze még mindig az ajtón nyugodott, és egy pillanatig úgy érezte, mindjárt rácsapja az ajtót a férfi hazug, csalfa és – ahogy most egyszerre feltűnt neki – túlontúl szimmetrikus képére.

Oliver megköszörülte a torkát.

– Tudom, hogy vissza akartad kapni a cuccaidat, szóval, gondoltam… – Ám a lány arckifejezését látva elhallgatott, elkapta róla a tekintetét, és inkább a holmikkal teli dobozra meredt.

Esetlenül Josie felé nyújtotta, de zavarában megingott, és az ajtófélfának dőlt.

– Jól van. – A lány megadóan elvette tőle a dobozt, miközben gondosan ügyelt rá, hogy véletlenül se érjen a kezéhez.

Felnyögött a váratlan súly alatt – a csomag nehezebb volt, mint amilyennek tűnt. Végül is, nem csoda – kétévnyi holmit hagyott a férfi lakásában, azokat a tárgyakat, amikről megfeledkezett, vagy egyszerűen csak könnyebb volt nélkülük az élete. Dolgok, amelyekről pár héttel ezelőtt még azt hitte, nem csupán belátható ideig maradnak majd, hiszen úgy vélte, egy ponton úgyis összeköltöznek. Vajon mi járhatott Oliver fejében, miközben összepakolta őket?

Kezdetben még könyörgött neki, hogy adjanak maguknak újabb esélyt, most azonban láthatóan úgy ítélte meg, hogy a kapcsolatuknak egyszer s mindenkorra vége.

Josie ajka megremegett, ezért gyorsan összepréselte, nehogy a férfinak feltűnjön, majd hátat fordított neki. A dobozon, pár könyv tetejére biggyesztve, mintha csak utolsóként, kapkodva dobták volna oda, ott csillogott a rénszarvasos fülbevalója, amelyet mindössze három hete kapott Olivertől, a munkahelyi karácsonyi ebédre menet. Arra az ebédre, amelyről nem indult el vele, miután felszolgálták a desszertet, hanem ott maradt iszogatni és flörtölni az egyik kolléganőjével. Arra az ebédre, amelyről végül egyáltalán nem jött haza, hanem a nevezett kolléganőt kísérte el. És lefeküdt vele.

Josie letette a dobozt a laminált padlóra, közvetlenül Bia szobája elé. Most úgy érezte, mintha a rénszarvasos fülbevaló a férfi búcsúajándéka lett volna, bár akkor ezt még egyikük sem tudta. A gondolat, amely újra és újra felbukkant benne az ebédet követő reggel óta, amikor Oliver még az ágyban fekve bevallotta neki, mit tett, most újra feltolult, bármennyire igyekezett is elfojtani: talán, ha nem megy el olyan korán arról az ebédről, most nem itt tartanának. Talán éppen egymáshoz bújnának a férfi kicsi, piros kanapéján, és A becsület védelmében ismétlését bámulnák, thai kaját rendelnének, és meginnának hozzá egy üveg fehérbort. Talán akkor a férfi ellenállt volna a csábításnak, akit ez esetben Carának hívtak. De az is lehet, hogy csak máskor fektette volna le, némi prosecco és egy testhez simuló, piros ruha közreműködésével.

Mélyen beszívta a levegőt az orrán át, és magában megesküdött, hogy az első adandó alkalommal a szemétbe dobja a rénszarvasos fülbevalót. Amikor újra az ajtó felé fordult, a férfi még mindig ott állt, Josie pedig minden erejével igyekezett közömbös arcot vágni, és lenyelni a torkában képződő, dühös gombócot. Oliver a túl szoros nadrágja zsebébe dugta a kezét, és a sarkán egyensúlyozva elnézett a lány feje fölött, végigjártatta a tekintetét a lakáson, mintha most látná először. Josie összefonta maga előtt a karját, és felvonta a szemöldökét.

Ki van zárva, hogy megkönnyítse a férfi dolgát.

– Szóval… jól vagy?

Oliver nagy merészen a szemébe nézett, és mintha hátrahőkölt volna attól, amit látott. Helyes. Ezek szerint sikerült elővennie a leggyilkosabb tekintetét. Még magasabbra húzta a szemöldökét, miközben élt a gyanúperrel, hogy már eltűnt a frufruja alatt, de nem érdekelte. Semmi esetre sem hajlandó kedélyesen elcseverészni vele a jelen helyzetben.

– Mármint azután, ami ma az irodában történt, csak tudni szerettem volna, hogy…

Oliver megint elhallgatott, láthatóan képtelen volt befejezni egy mondatot. Josie még mindig karba tett kézzel meredt rá, miközben kétségbeesetten remélte, hogy a forróság, ami csak úgy lüktetett az arcában, kívülről nem látható. Persze hogy ezzel jön. Persze hogy kitalálta, miért akart beszélni vele Janice. Az egyik komoly hátránya annak, ha az exeddel osztod meg az irodád, az, hogy nem hazudhatsz neki, és nem mondhatod, hogy minden simán ment aznap a melóban.

– Jól vagyok – felelte tömören, de abból, hogy a férfi barna szeme ellágyultan pásztázza végig a vonásait, rájött, hogy nem vette be a füllentését.

A lány áthelyezte a súlyát az egyik lábáról a másikra, miközben azt kívánta, bár kibújt volna már a fekete-fehér csíkos ruhájából, amit most túlságosan szűknek és árulkodónak érzett, mintha a négy órával ezelőtti hazatérése óta csak tétlenül üldögélt volna. Persze ez volt az igazság, de talán Olivernek nem tűnik fel – végtére is sosem érdekelte túlságosan, mi van rajta, amíg együtt voltak. Ő persze elképesztően édesnek találta, hogy a férfi mindenhogyan vonzónak tartja, melegítőben és magas sarkúban is. Mondjuk, most már nem tett volna nagy összeget arra, hogy tényleg így van, tekintve a csajt, akivel félrelépett.

Oliver kinyitotta a száját, majd újra becsukta, és biccentett. Mintha rájött volna, hogy felesleges bármit is mondania, vagy udvariasan felajánlania a támogatását.

– Rendben – felelte, és zavartan beletúrt enyhén hullámos, sötétbarna hajába, amely egyébként olyan rendezetten simult a fejére, mintha szálanként ragasztották volna oda.

Josie tudta, hogy lényegében valami ilyesmi a helyzet, hiszen minden reggel végignézte a tollászkodását.

– De tudod, hogy bármikor beszélgethetünk, bébi, ugye? Én még mindig…

– Ne bébizz engem! – Josie felemelte a kezét, és felsóhajtott. – Kérlek, ne!

Nem akarta hallani azt a zagyvaságot, hogy az ő vállán bármikor sírhat, mintha még mindig törődne vele.

Hiszen ha olyan nagyon törődött volna, nyilván nem fekszik le valaki mással, főleg nem olyannal, akivel mindketten együtt dolgoznak. Akivel Josie-nak találkoznia kell az irodában, és aki úgy járkál ott fel-alá a lehetetlen magas sarkújában, mintha minden az övé lenne.

– Rendben – ismételte a férfi, megdörzsölte a nyakát, majd a homályos folyosó felé pillantott.

Az egyik lámpa erőtlenül pislákolt a helyiség másik végén, és ez mintha még jobban kihangsúlyozta volna a ronda, foltos szőnyeget, bár az mindenképp élesen elütött a laminált padlótól, amelyet Josie nagy erőkkel igyekezett tisztává és csillogóvá varázsolni. Oliver mélyen beszívta a levegőt, majd újra a lányra nézett azokkal a nagy, barna Bambi-szemeivel, amelyekbe Josie két és fél évvel korábban első látásra fülig beleszeretett, amikor a férfi először belépett az irodába, épp elég magabiztosan ahhoz, hogy az vonzó legyen, és ne bosszantó.

– Jose, nézd, tudom, hogy megbántottalak, és most azt hiszed, sosem bocsátasz meg, de gyűlölöm a gondolatot, hogy itthon ülsz, és egyedül próbálsz megbirkózni ezzel az egésszel. Úgy gondoltam, beszélgethetnénk, és mi…

– Oliver, nekem ez most nem megy – rázta meg a fejét a lány.

Oliver karja lehanyatlott, és ebben a pillanatban olyan szánalmasnak tűnt, ahogy a válla előregörnyedt bélelt télikabátjában, hogy a lány majdnem feladta, és a karjára tette a kezét. Majdnem. Amíg eszébe nem jutott, hogy ebben a helyzetben nem a férfit kell sajnálni. Nincs joga hozzá, hogy megpróbáljon visszafurakodni az életébe, és azt éreztesse vele, hogy túlreagálja a dolgokat.

– És nem vagyok egyedül – folytatta elcsukló hangon. – Itt van nekem Bia.

– Rendben.

Oliver hevesen bólogatott, akár az a játék kutya, amelyet a lány kapott idén az irodai Mikulástól. Azóta is az asztalán tartotta, jelezve, hogy értékeli a gesztust, bár minden egyes nyavalyás ember, aki csak az asztalához lépett, mentében meglökte azt a dögöt, ő pedig bámulhatta az idióta bólogatását munka közben a szeme sarkából.

– Rendben.

Oliver ismét megköszörülte a torkát.

– Akkor a keddi bulin találkozunk, ugye? – kérdezte, és megpróbálkozott egy halvány mosollyal, miközben kivillant az a csorba foga, amiről a lány tudta, hogy ki nem állhatja.

– Gondolom – válaszolta Josie, és visszafojtott egy sóhajt.

A buli, amelyen mindenkinek kötelező volt részt vennie, annak ellenére, hogy karácsonyeste tartották.

A férfi álldogált még az ajtóban egy darabig, Josie pedig kíváncsi lett volna, vajon azt várja-e, hogy átölelje, behívja, vagy ilyesmi. Végtére is kapcsolatuk alatt mindig ő volt a kompromisszumkészebb kettejük közül, ő maradt ébren, ha a férfi iszogatni ment a barátaival, és ő mondott igent egy hajszolt, városi nyaralásra ahelyett, hogy vidékre utaztak volna. Mindketten tudták, mi a szerepük, és készséggel eljátszották. De most más volt a helyzet. Oliver felpillantott, és bánatosan megszemlélte a fagyöngycsokrot, amelyet már enyhén rózsaszínre csípett a dér. Josie elhúzta a száját. Kinyírja Biát, az biztos.

– Nos – mormolta a férfi –, akkor felteszem, ott találkozunk.

Ezzel elfordult, de mielőtt a lány becsukhatta volna az ajtót, visszanézett rá.

– Tudod, hogy sajnálom – mondta, és mélyen Josie szemébe nézett, amely majdnem pont olyan árnyalatú barna volt, mint az övé. – Ráadásul rémesen rosszkor történt, és én tényleg… Egyszerűen sajnálom.

A lány egy pillanatig habozott. Összepréselte az ajkát, és azon töprengett, vajon közölje-e vele, hogy egy bocsánatkérés most korántsem elég, vagy kérdezze meg, miért, és miért most, az évnek abban a szakában, amiről pontosan tudta, amúgy is mennyire nehéz neki. Vagy érdeklődjön afelől, lefeküdt-e azóta ismét Carával, vagy rámozdult-e, most, hogy Josie kikerült a képből. De képtelen volt megszólalni, főként, mert nem tudta biztosan, akarja-e hallani a választ. Úgyhogy inkább csak bólintott, és becsukta az ajtót.

Egy másodpercre megtorpant, lehunyta a szemét, és az ajtónak dőlt. Visszafojtotta a kitörni készülő könnyeket, mélyeket lélegzett, és megdörzsölte a szemét, hogy ne égjen annyira. Nem érdemli meg, mondogatta magának. Ráadásul történt már vele rosszabb is, mégis itt van, nem igaz?

Ellökte magát az ajtótól, és mély sóhajjal taszigálni kezdte a dobozt a folyosó végén lévő szobája felé. Az övé nagyobb volt, mint Biáé, mert a lakótársa ragaszkodott hozzá, hogy így legyen, noha ugyanannyi lakbért fizettek. Amikor meglátta a lila aranyfüstöt, amit Bia az ajtajára ragasztott, elhúzta a száját. Egy pillanatra elfogta a vágy, hogy letépje, de végül nem tette. Annak ellenére, ahogyan az ilyesmivel kapcsolatban érzett, nem akarta megbántani a barátnőjét.

Nagy nehezen sikerült az ágyára manővereznie a dobozt, amikor hirtelen kulcscsörgést hallott az ajtó felől. Tessék, kellett a falra festenie ezt a kis ördöglányt.

– Jose! Josie!

Bia hangját számos lehulló tárgy robaja követte, valamint a kulcscsomó zörgése és a lány hangos szitkozódása. Josie-ból önkéntelenül is kis nevetés tört fel, és kidugta a fejét a szobájából. Bia ezerszínű táskája a padlón hevert, a tartalma szétszóródott, ő pedig bosszankodva próbálta kiszabadítani a karját a kabátjából. Amint elkapta a barátnője tekintetét, szabad kezével egy üveg bort emelt a magasba.

– A legfontosabbat megmentettem! – Azzal óvatosan a konyhába vezető lépcsőre tette az üveget, aztán nagy nehezen leküzdötte magáról a kabátját, és anélkül, hogy benézett volna, a szobájába hajította. – Gyere, pont úgy festesz, mint akire ráfér egy pohár.

Josie megadóan követte az amerikai konyhás nappaliba, és a használtan vett kanapéra kucorodott, miközben Bia feltúrta a konyhát két borospohárért. Az egyébként is kényelmes és vidám helyiség most ünnepélyes is volt – az elektromos kandalló és az ablakok körül karácsonyi égősor tekergett, a szoba közepén lévő dohányzóasztalon egy tál dió állt, a sarokban pedig egy pici karácsonyfa, szeszélyesen feldíszítve kék, ezüst, piros és arany gömbökkel és angyalhajjal – ha az ember túl sokáig nézte, egészen összezavarodott. Persze mindent Bia rakott fel oda, ahol volt, kivéve az egyik díszt – egy kis fahattyút –, amelyet ő vett Josie-nak az első közös karácsonyukra, és azóta minden évben ragaszkodott hozzá, hogy a barátnője akassza a fára.

Mekkora mázli, hogy miután Londonba költözött, Bia lett az egyik lakótársa a négyből! Senkit sem ismert ott, így hát ő került a vendégszobába, miután mindössze húsz perc alatt megnézte a lakást, és csevegett egy kínosat a leendő lakótársakkal. Nem ezen, hanem kizárólag Bia szikrázó személyiségén múlt, hogy végül ott maradt, és most, nyolc évvel később még mindig együtt éltek, bár szerencsére már egy másik lakásban.

– Szóval – Bia elé tett egy pohár vörösbort, majd a konyhát a szobától elválasztó pultra hajolt –, belefutottam abba a törpe seggfejbe a lépcsőn.

Bia a maga százötven centijével nem nagyon nevezhetett volna törpének senkit, de mindig is váltig állította, hogy Olivernek komplexusai vannak amiatt, hogy pár centivel alacsonyabb Josie-nál. Talán igaza volt, futott át Josie fején, tekintve, hogy Cara imádni valóan apró, és nem olyan langaléta, mint ő.

Most csak egy mogorva pillantással reagált lakótársa szavaira. Bia már mindent tudott a szakításról és arról, hogyan gyónta meg a dolgot Oliver reggel az ágyban fekve, félálomban és meztelenül.

– Akarsz róla beszélni? – kérdezte most.

– Nem nagyon van miről – vont vállat Josie. – Csak visszahozta a cuccaimat.

– Kedves tőle – horkant fel Bia.

– Ja.

Bia belekortyolt a borba, és felnyögött a gyönyörűségtől, Josie meglátása szerint nem is egészen viccből.

– Hála az égnek! – sóhajtott fel a barátnője. – Esküszöm, Josie, ha valaki még egyszer meg akar hívni forralt borra, annak a képébe öntök egy fazék forralt vizet.

– Mi történt az ünnepi hangulatoddal? – vonta fel a szemöldökét Josie.

– Ó, még mindig itt van, de pezsgőt akar, nem forralt alkoholt. – Bia ivott egy újabb jókora kortyot, és Josie követte a példáját.

– Finom.

– Malbec – vigyorgott a lakótársa. – Hogy hangulatba hozzon a holnapi repüléshez.

– Micsoda? – vonta össze a szemöldökét Josie.

– Ne mondd, hogy elfelejtetted! – sikkantott fel Bia, de a másik lány csak pislogott, mint az őz a fényszóró előtt. – Argentína!

Bia meglendítette a borospoharát, és majdnem kilöttyintette a bort.

– Emlékszel már? Te nyaggattál, hogy menjek el. Úgyhogy el is megyek, élvezem az életet, a strandon töltöm a karácsonyt, Buenos Airesben pedig a szilvesztert. De hát mondtam – erősködött.

– Igen, de nem gondoltam, hogy… – Josie hangja elhalt.

Igen, ő bátorította Biát, hogy menjen el, de az még akkor volt, amikor azt hitte, Oliverrel tölti majd a karácsonyt, ahogy tervezték, és őszintén szólva nem hitte, hogy Bia tényleg lefoglalta a jegyet. Hiszen állandóan nagy terveket szőtt, amiket sose vitt véghez – mint amikor hazajött az egy hónaposra tervezett spanyol jógatáborból, mert ráébredt, hogy igazából nem is szereti a jógát, vagy a beiratkozási határidő előtt pár nappal állt el egy londoni színjátszókurzus tervétől, mert kiderült, hogy nem engedheti meg magának, vagy amikor kitalálta, milyen jó buli lenne házi készítésű kozmetikai termékeket árulni, majd szembesülnie kellett azzal, hogy az ilyesmi igencsak sok erőfeszítést igényel.

– …és mire hazaérek, csodával határos módon pontosan tudni fogom, mihez kezdjek az életemmel, és otthagyom ezt a borzalmas asszisztensi melót. – Josie bólintott, és igyekezett úgy tenni, mintha inná a barátnője minden szavát. – Hiszen ez így működik, nem? Egy nyaralás megváltoztatja az életed, megvilágosodsz…

– Mi? Ja, igen, biztos így működik.

Bia lebiggyesztette az ajkát; láthatóan bántotta Josie közömbössége.

– Hacsak nem gondolod, hogy az egész életemet személyi asszisztensként kéne eltöltenem.

– Dehogy, ne beszélj butaságot! – vágta rá Josie.

Bár őszintén szólva nehezére esett lépést tartani azzal, mit csinál most éppen a barátnője, tekintve, hogy egy munkahelyen sem töltött nyolc hónapnál többet, mióta Londonba költözött, miközben váltig hangoztatta, hogy egyáltalán nem állhatatlan, mindössze rá akar jönni, mi érdekli igazán. Az ilyesfajta élet Josie számára szívrohamok sorát jelentette volna, de Biánál pompásan működött.

– Jose, jól vagy? – kérdezte a barátnője, és összevonta a szemöldökét.

– Igen. – Josie zavartan belekortyolt a borba. – Csak, tudod, Oliver.

Bia együttérzően bólintott. Igazság szerint Josie-ban eddig a pillanatig nem is tudatosult, hogy egyedül fogja tölteni a karácsonyt. Nem is nagyon gondolt erre, igyekezett távol tartani magától, de amikor mégis eszébe jutott, feltételezte, hogy Bia itt motoz majd körülötte, legalábbis az idő nagy részében, hiszen a szülei is Londonban élnek. Most azonban szembesülnie kellett a zord ténnyel, hogy több mint egy hétig egyedül lesz a lakásban. Ösztönösen az asztalon fekvő három levélre pillantott. Épp azokkal volt elfoglalva, amikor Oliver félbeszakította. Az első, amelyet már lezárt, egy formális üzenet volt a cége számára. A második a nagyanyjának szánt válasz volt, aki, mint minden évben, most is meghívta, hogy töltse velük az ünnepet. A harmadikat pedig kivétel nélkül minden évben megírta ilyenkor, karácsony előtt – a szüleinek.

Bia követte a tekintetét, de egy szót sem szólt, és Josie hálás volt ezért. Még nem lett volna képes beszélni neki arról, ami ma történt a melóban, azzal pedig Bia is tisztában volt, miért nem akarja Josie a nagyszüleivel tölteni az ünnepeket. Az utolsó levélről azonban semmit sem tudott. Josie nem mesélt neki róla, ahogy senki másnak sem – túl személyes volt, valami, amit meg akart tartani magának.

– Tudod, tényleg velem kéne jönnöd – javasolta Bia gyengéden. – Az ajánlat még áll, és én örülnék, ha elkísérnél.

Josie felpillantott. Utálta ezt a megértő, sajnálkozó kifejezést a barátnője arcán. Megfájdult tőle a feje, és úgy érezte, mindjárt elbőgi magát.

Nehéz napja volt ma, ez minden.

Egy pillanatig habozott, majd felsóhajtott.

– Nem megy. Sajnálom.

El sem tudta képzelni, hogy lefoglaljon egy repülőjegyet holnapra, főleg, mivel az élete pár hét alatt már így is szinte elviselhetetlenül gyorsan állt a feje tetejére. Első kézből tudta, milyen rémes következményei lehetnek az impulzív döntéseknek, és bár ez a spontaneitás Bia életében remekül működött, ő egyszerűen képtelen volt rá. Már a gondolattól is görcsbe rándult a gyomra.

– És mi van Laurával? – kérdezte Bia Josie legközelebbi munkatársára utalva. – Nem tölthetnéd vele a karácsonyt?

– Hazamegy Skóciába a nagyszerű skót vőlegényével.

– Jellemző – ingatta a fejét Bia. – Nos, nézd, azt hiszem, lapul még egy üveg a táskámban…

– Hát persze.

– Jól van, akkor igyunk egyet erre az egészre, aztán még egyet, talán nézzünk bele az Igazából szerelembe, vagy, ha te választasz, a Büszkeség és balítéletbe, vagy ilyesmi.

– Nem igazán vagyok romantikus filmes hangulatban – fintorodott el Josie.

– A Gyűrűk Ura?

Josie elnevette magát. Biára nézett, barátnője szív alakú arcára, amelyet most épp göndör, égővörös haj keretezett – az a frizura, amelyet az ünnepi időszakra csináltatott, de bármelyik pillanatban megváltozhatott, mondjuk, a karácsonyfa díszeinek hatására, és fájdalmasan összeszorult a szíve a gondolatra, hogy a következő napokban nem lesz mellette. Szeme ismét égni kezdett. Az isten szerelmére, össze kell szednie magát. Megint a levelekre pillantott, és amint eszébe jutott, mi mindent rejt ez a néhány boríték, hirtelen úgy érezte, ki kell jutnia a házból.

– Benne vagyok, de előbb fel kell adnom ezeket. Mindjárt jövök.

– Most? – kérdezte a lakótársa hitetlenkedve.

– Mindjárt jövök – ismételte Josie, majd felpattant, letette a poharát a pultra Bia mellé, és magához vette a leveleket.

Amikor beugrott a szobájába a telefonjáért, a biciklilakatjáért és a bankkártyájáért, amelyet a biztonság kedvéért tett el, két borítékot az ágya mellé ejtett.

Amikor visszaindult az ajtóhoz, Bia kutatva pillantott rá a nappali lépcsőjének legfelső fokán állva, a borospohár pereme fölött.

– Ha azért lépsz le ilyen gyorsan, mert füstöt érzel, amit én nem érzek, esküszöm, visszajárok kísérteni téged, miután halálra égtem.

– Élénk a képzelőerőd, drágám – forgatta a szemét Josie, miközben belebújt a kabátjába, és a zsebébe gyűrte az utolsó levelet.

– Jó, de si-ess! – nyomta meg a barátnője az utolsó szótagot. – Ha nem érsz vissza elég gyorsan, megiszom a borodat. Egyenesen a pohárból, bizony, gátlástalanul!

Josie visszaintett a válla fölött, majd gyorsan elhagyta a lakást.

Amint kijutott az ajtón, lehervadt az arcáról a kényszeredett mosoly, és megdörzsölte a szemét. Az elmúlt húsz évben sosem volt úgy elbűvölve a karácsonytól, mint mások. Rég elfelejtette, milyen volt, amikor kislány korában izgatottan és türelmetlenül várta a Mikulás érkezését, és egész reggel hallgatózott, hátha meghallja a szülei lépteinek csikorgását. Bár a karácsonyi szünetet kedvelte, és örült, hogy van egy kis ideje találkozni a barátaival, de míg a többiek már hetekkel karácsony előtt ünnepi lázban égtek, és minden alkalmat megragadtak a szórakozásra, ő a szenteste közeledtével egyre jobban rettegett az ünnephez kötődő emlékektől. Az elmúlt pár évben Londonban vészelte át ezt az időszakot, és igyekezett a lehető legjobban lefoglalni magát, ami nem is volt nehéz a legközelebbi barátai, különösen Bia és Laura, de leginkább Oliver segítségével. Most pedig az élet legalább kettőt elvett a legstabilabb mankóiból. Josie a kabátzsebébe dugta a kezét, és ujjal végigsimított a boríték sima felületén. Úgy tűnik, a karácsony idén meglehetősen zord lesz.

Második fejezet

A hűvös, nyirkos levegő Josie arcába vágott, ahogy biciklijével lesuhant a Streatham Common szélén, egyik kesztyűs kezét folyton a féken tartva, mivel kerülgetnie kellett az újra és újra felbukkanó, kora esti futókat. Lehelete kis ködpamacsokat képzett a levegőben, amelyek rögtön el is tűntek az őt körülvevő, tompa sötétségben, amely ezen a környéken sosem volt áthatolhatatlan a közvilágítás és az emberek miatt, nem úgy, mint a faluban, ahol felnőtt, és ahol idejekorán megtanulta, hogy zseblámpa nélkül nem lépünk ki az utcára sötétedés után. Az arca már szinte jéggé fagyott, és úgy érezte, mintha apró jégcseppek fagytak volna rá a bőrére, pedig nem is esett az eső. Gyakran emlegették a havazást mostanában, az irodában és a hírekben is, az egész várost lázba hozta a fehér karácsony lehetősége, akárcsak minden egyes évben. Josie a maga részéről inkább az esőre szavazott volna, bár tudta, hogy a véleménye nem túl népszerű, és jobb, ha inkább megtartja magának. Ám számára a hó is csak a húsz évvel ezelőtti, fájdalmas emlékeket idézte fel: azt, ahogy az ablakból figyeli, hogyan lepik el a bolyhos hópelyhek nagyszülei házának tetejét, mellette az ágyon ott hever egy teletömött, de egyelőre bontatlan karácsonyi zokni, a fülébe pedig bekúszik nagyanyja elfojtott zokogása a szomszéd szobából.

Josie orra viszketni kezdett, ezért megmozgatta, miközben mélyet szippantott a hűs levegőből, de rögtön el is fogta a köhögés, mivel egyúttal jókora adag kipufogógázt is sikerült lenyelnie. A domb aljánál jobbra fordult, és gyorsabban pedálozott, el a vasútállomás és az első postaláda mellett, amelyet meglátott. Még nem állt készen arra, hogy egyszerűen bedobja a levelet, és hazatekerjen – kétségbeesetten vágyott rá, hogy kiverhesse a fejéből a mögötte álló rémes napot.

Amikor a következő kereszteződésnél a közlekedési lámpa megállásra késztette, erősebben lihegett, mint a biciklin töltött idejét tekintve logikus lett volna. Megvárta, amíg a lámpán lévő kis, piros emberke átadja a helyét a zöldnek, és elindult a zebrán átáramló városlakók tömegében, akik a fejüket ösztönösen lehajtva menekültek haza a meleg lakásba. Mindenki, kivéve három embert – ők láthatóan nem siettek sehová, hanem kényelmesen, mosolyogva sétáltak át az úton, és ügyet sem vetettek a körülöttük hömpölygő káoszra. Josie úgy tippelte, egy család lehetnek, anya, apa és egy öt-hat év körüli kisfiú. A gyerek vidáman nevetett, homokszínű haján műanyag rénszarvasagancs díszelgett, és a feje minden mozdulatára mókásan libegett. A szülők kétoldalról fogták a kezét, és erősen szorították, miközben a fiú időként felugorva előre-hátra lengedezett, és a karját használta fogantyúnak a játékban, amelyről egyedül ő tudta, miről szól pontosan.

A látvány elemi erővel idézte fel Josie-ban szülei emlékét és az ehhez hasonló, valamivel csöndesebb estékét, a városi közlekedés zaja, a bosszantó dudálás és a türelmetlenül cicegő emberek nélkül. Falujuk utcáin könnyebb és biztonságosabb volt az átkelés, de ő akkor is ugyanígy szorította a szülei kezét, mint ez a fiú, és háromra újra és újra felröppent a levegőbe, míg túl nagy nem lett az ilyesfajta játékhoz. Pont így sétáltak át a postaládához akkor is, egy héttel karácsony előtt, akárcsak minden évben, mióta csak az eszét tudta, és a nagyanyja elbeszélése alapján már azelőtt is. Kéz a kézben, a középen haladó kis Josie zsebében a Mikulásnak szánt levéllel, amit bizonyára már nagyon vártak az Északi-sarkon.

Azon a bizonyos télen kilencéves volt. Vastag hólepel hullott abban az évben, ő pedig elragadtatva szaladgált a hóesésben, mély nyomokat hagyva a cipőjével, amit az ember csak vidéken tehet meg, és azt követelte, hogy ugorjanak be a boltba egy szál répáért, mert rettentő fontos, hogy a hóembernek megfelelő orrot találjanak. Az otthon fellelhető répák közül ugyanis egyik sem volt az igazi – ám ő ragaszkodott hozzá, hogy tökéletes legyen. Így hát a bolt felé menet feladták a levelet, a kis Josie pedig csak azért torpant meg egy pillanatra, hogy hintázzon egyet a szülei karján, amikor az édesanyja hirtelen elvesztette az egyensúlyát, és megcsúszott a jéggel borított járdaszegélyen. Valamilyen okból épp ez a konkrét részlet égett az emlékezetébe örökre – a pillanat, amikor az anyja bolyhos, barna csizmájának talpa megcsúszott, és az asszony olyan erővel rántotta meg a lánya karját ijedtében, hogy majdnem őt is magával húzta. Hogy nevetett magán később, amiért ilyen ostoba volt, és hogy mosolyogtak egymásra apával Josie feje fölött! A lány mai fejjel úgy vélte, talán ez már az egy héttel később történtek előjele volt.

Mit is írt a Mikulásnak aznap? Jól emlékezett, hogyan ropogott a hó a csizmája alatt, és mire a postaládához értek, az ujjai is majdnem lefagytak, pedig kesztyűt viselt. Emlékezett az anyja egérbarna hajára húzott ezüstszínű, bojtos sapkára, amitől Josie szemében igazi hercegnőnek tűnt. És emlékezett az apja hangjára, ahogy viccesen felsorolja, mi mindent írhatna fel a karácsonyi listára: egy balos zoknit, egy hagymát, egy új mosogatógépet. De akárhogy erőlködött, a leghalványabb fogalma sem volt arról, mire vágyhatott valójában az ő kilencéves szíve azon a karácsonyon.

Akkor még hitt a Mikulásban. A következő évben viszont nem kapta meg tőle azt az egyetlen dolgot, amit kért, és bár megadóan elballagott a postaládához, kis kezével a nagyanyja kezében, aki azon az oldalon sétált, ahol az anyjának kellett volna – hitét örökre elvesztette.

Persze a hagyomány továbbra sem szakadt meg. Josie minden évben írta az újabb és újabb leveleket, és elzarándokolt velük a postaládához. Sosem volt képes feladni ezt a szokást, viszont ma már másfajta levelet írt, amelyben évről évre pontosan ugyanazt fogalmazta meg.

Drága anyu és apu!

Minden egyes nap hiányoztok.

Boldog karácsonyt, tengernyi szeretettel: Josie.

Egy autóduda hangos tülkölése rántotta vissza a jelenbe. Rájött, hogy a lámpa már rég visszaváltott, ő pedig feltartja a forgalmat, ahogy ott szobrozik az út közepén, nem pedig a bal szélen, ahol lennie kéne. Elhúzta a száját, majd sebesen pedálozni kezdett, és gyorsan kihúzódott az út szélére, miközben elszántan előrebámult, nehogy meglássa a mögötte lévő autó vezetőjének minden bizonnyal ádáz tekintetét. Letörölt egy merészen kibuggyanó könnycseppet, és folytatta az útját. Elhaladt egy újabb postaláda mellett, de még mindig nem érezte, hogy képes lenne visszamenni a lakásba, mosolyogva iszogatni, és arról dumálni, milyen remekül érzi majd magát Bia a karácsonyi kalandján. Előbb ki kellett tisztítania a fejét. Gondolj valami másra, szólt magára szigorúan, ám ekkor rögtön a munkahelyi gondok tolultak fel benne, ami nem segített túl sokat. De nem tehetett róla: máris megjelent előtte a főnöke, ahogy szögegyenes, fekete haját hátrasimítva behívja „egy kis beszélgetésre” az egyik szűk, üvegfalú kockairodába, amelybe természetesen bárki beláthat.

Josie, attól tartok, beszélnünk kell.

Josie összeszorította a fogait, és gyorsított, majd megelőzte az előtte haladó biciklist. Már a Streatham sugárúton járt. Bár az itteni karácsonyi díszkivilágítás nem vetekedhetett az Oxford Street mesevilágával, még így is kenterbe verte a szülőfaluja fényeit, amelyekre olyan büszkék voltak. Átfutott a fején, vajon még mindig feldíszítik-e a falut, és mennyit változhatott a hagyomány az idők során. Általában a település minden lakója összegyűlt, hogy végignézze, ahogy felkapcsolják a fényeket, miközben a legújabb pletykák kicserélésének ürügyén forralt bort és húsos pitét osztogattak egymásnak. Ő is kiment a szüleivel minden évben, majd, amint odaértek, már el is tűnt a legjobb iskolai barátnőjével, hogy megdézsmálják a csokitartalékot, amelyet mindig őrizetlenül hagytak valahol. A történtek utáni évben a nagyszülei is ki akarták vinni, de olyan vigasztalhatatlanul zokogott, hogy inkább nem erőltették. Kíváncsi volt, vajon újra elkezdtek-e kijárni, miután ő egyetemre ment, és igazoltan hiányozhatott otthonról a karácsonyi szünidőben, vagy számukra is túl fájdalmas lett volna. Sosem tudta rávenni magát, hogy megkérdezze.

Mogorván összeráncolta a homlokát, miközben kikerült egy gyalogost, aki nem fáradt azzal, hogy körülnézzen, mielőtt az úttestre lépett. Másra kellene gondolnia, nem a munkára, mert csak még sötétebb hangulatba kerül. A „más” azonban sajnos egyértelműen Oliver. Oliver, ahogy figyeli az ágyban üldögélő, éppen csak ébredező barátnőjét, és egyszer csak kiböki, hogy mondania kell valamit. Oliver, ahogy a karácsonyi ebéd közben jóízűen nevet valamin, amit Cara mond neki, majd megnyugtatja Josie-t, hogy csak egy italra marad még, aztán utánamegy. És Cara, ahogy megrázza lágy, barna fürtjeit, és olvatagon bámulja Olivert a ragyogó, kék, arannyal kihúzott szemeivel, teste pedig csábítóan hullámzik abban a lenyűgöző, piros ruhában.

Az a ruha pont olyan, mint amilyet az anyja viselt a karácsonyi partira menet. Arra a partira, amelyen nem is akartak részt venni, de Josie nagyanyjának unszolására mégis elindultak. Az anyja a piros ruhához vörös rúzst viselt, és hagyta, hogy a lánya kenje fel az ajkára.

Jó legyél, rendben, Posie? – Az apja hangja már elhomályosult az emlékeiben, nem tudta pontosan felidézni, milyen volt. Ismét érezte, ahogy a férfi megragadja a két karját, és a levegőbe emeli, ő pedig vidáman sikongat, miközben látja, hogy az anyja elhúzza a száját, hiszen a lányuk már túl nagy az ilyesmihez. Tudod, a Mikulás még mindig meggondolhatja magát!

Josie ezúttal sikeresen átjutott a közlekedési lámpán, mielőtt az ismét sárgára váltott volna. Egyre gyorsabban zihált, de makacsul tekert tovább, élvezve, hogy valósággal égnek az izmai.

Maga előtt látta a nagyanyját, ahogy megpaskolja az anyja kezét.

Érezzétek jól magatokat, kis szívem, mi jól megleszünk itt Josie-val, nem igaz?

A kislány biccent, hajfonatai egyszerre mozdulnak. Azért fonták be a haját éjszakára, hogy a másnapi szentestére szép hullámos legyen, mert így a legcsinosabb, és mindenki tudja, hogy karácsonyeste a lehető legcsinosabbnak kell lenni. Nem akarja, hogy a szülei elmenjenek, inkább összebújna velük a kanapén, hogy filmet nézzenek, de megígérték, hogy reggel már újra itt lesznek, ő pedig átmehet a hálószobájukba megnézni, mit rejt a karácsonyi zoknija.

Az emlék elhomályosult, az autók fényszórói szikrákként táncoltak körülötte, narancsszínű fénybe vonva az utat.

Az ajtóban álló rendőrt viszont élesen fel tudta idézni. A férfi halk, részvevő hangját, amin a még mindig a skót mintás hálóruhát viselő nagyapjával beszélt. Josie lebotorkált a lépcsőn, miközben azon csodálkozott, hogyan kelhettek a többiek korábban, mint ő, és vajon nem késte-e le az anyja palacsintáját, amit karácsonykor szokott készíteni reggelire. És emlékezett a nagyanyja sápadt arcára, kisírt, vöröslő szemére, ahogy felé fordult.

Menj fel még egy percre, Josie, rendben, drágám?

Josie könnyei most már valósággal patakzottak, esélye sem volt megállítani őket. Forró kis ösvényeket vájtak jéghideg arcába, és sósan meggyűltek a szája sarkában.

Fény villant fel, miközben megpróbálta kitisztítani a fejét, és hirtelen nem is tudta, az emlékeiben vagy a valóságban látta. A fülében duda hangja visszhangzott, majd a szülei arca tűnt fel a kocsilámpák fényében. Nem volt ott a balesetnél, mégis szinte kristálytisztán látta maga előtt, újra és újra.

A dudaszó még hangosabb lett. Felkiáltott, miközben egy autó éles szögben kikerülte, és a kezére pillantott, hogy sebességet váltson, de a kesztyűje megcsúszott a fémen.

Épp időben nézett fel. Egy fekete taxi letért az útról, és ráhajtott a bicikliútra, a vészvillogói vakítóan Josie szemébe martak. Minden erejével igyekezett lefékezni, de a taxi ajtaja már kis is vágódott. A lány átkozódott és éles kanyart vett, miközben csupán egyetlen pillanatra meglátta a kiszálló férfi arcát, ahogy ijedten a felé száguldó biciklisre bámul.

A bicikli fékje fájdalmasan csikorgott, ahogy Josie balra rántotta a kerékpárt, hogy kikerülje a kocsiajtót, de hiába. A szíve figyelmeztetően ugrott egyet, és a tekintete egy bénító másodpercre találkozott a férfi zavart pillantásával, amelyben élesen megvillant a bicikli lámpájának fénye.

Aztán a pasas hátravetődött, Josie alól pedig kicsúszott a bicikli. A lány önkéntelenül kinyújtotta a karját, és éles fájdalom nyilallt a csuklójába, ahogy hangos dobbanással landolt az aszfalton.

Harmadik fejezet

Josie szétterpeszkedve hevert a földön, akár egy béka, a szíve dörömbölt, és csengett a füle. A térdét mintha késekkel szurkálták volna, és érezte, ahogy az aszfalt göröngyei az izmai közé fúródnak. Miközben lassan, kínos ügyetlenséggel térdre kecmergett, észrevette, hogy remeg a keze.

Addigra már egy csomó ember gyűlt köréjük, az egyikük olyan hangosan kiabált, hogy az áthatolt a lány fejében visszhangzó zúgáson. A nőre pillantott, aki a taxi másik oldala felől masírozott felé. Alacsony, kifejezetten testes nő volt. De miért ordít? Aztán hirtelen beugrott neki – nyilván ő a taxi sofőrje.

– Nem látott engem?! – bömbölte a nő alkatához képes meglepően mély hangján. – Mi az ördögért jött ilyen gyorsan? Nincs magának szeme? Nem volt annyi esze, hogy lelassítson?

Josie még mindig remegve talpra vergődött. Nem volt komoly sérülése, de az egyik keze, amellyel az esést próbálta tompítani, furcsa szögben kicsavarodott, és azt is biztosra vette, hogy ha később megnézi, számos zúzódást talál majd a csípőjén. Plusz a térdét is lehorzsolta. Remek. Így jár, aki a lehető legkevésbé praktikus ruhában biciklizik, korholta magát.

Az egyik bámészkodó megkérdezte, jól van-e, ő pedig csak kábán bólintott, miközben a taxisofőr tovább ordítozott, és a lány mögött lévő pontra szegezte a tekintetét. Josie-ban hirtelen tudatosult, mi is történt. Gyorsan félreugrott, megpördült, és vágtázó szívvel meredt a férfira, akit elütött.

Egy kicsit megnyugodott a látványtól, de csak egy kicsit. A férfinak egy másik, enyhén kopaszodó pasi segített épp lábra állni, az áldozat mozdulatai lassúak és bizonytalanok voltak, de úgy tűnt, nem esett nagy baja. Josie zaklatottan felé indult, a szája kiszáradt idegességében.

– Jól van? – tört ki belőle riadtan, de a férfit körülvevő bámészkodók olyan hangosan csacsogtak, hogy meg sem hallotta őt.

A kopaszodó férfi épp egy tárcát és egy köteg papírt nyújtott felé. Josie tett még egy bizonytalan lépést, mire a taxisofőr ádáz pillantást vetett rá. Istenem, és ha megsérült? Láthatóan fel tudott állni, de egy kicsit bizonytalanul mozgott – mi van, ha eltörte a bordáját, vagy ilyesmi?

– Én... – próbálkozott ismét, de amikor a férfi végre ráemelte tekintetét, belé fagyott a szó.

A félhomályban nem tudta teljesen kivenni a vonásait, csak a szépen metszett arcélét és az összekócolódott haját látta, de meg mert volna esküdni, hogy sötéten nézett rá, mintha az utcalámpáknak és a fényszóróknak esélyük sem lett volna tekintete éjfekete árnya ellen. Habozva újabb lépést tett felé, miközben ösztönösen maga köré fonta a karját.

– Annyira sajnálom! – suttogta.

Nem jött válasz. A férfi még egyszer rápillantott, majd Golyófej felé fordult, aki időközben összeszedte a többi holmiját is.

Josie érezte, hogy a tenyere nyirkossá válik.

– Én tényleg... nem is tudom, mit mondjak... vagy hogyan kérjek bocsánatot... – dadogta.

Bár a férfi ránézne végre, és nem az aszfaltot bámulná a homlokát ráncolva, mintha a lány még egy pillantást sem érdemelne!

– Én csak... nem is tudom, hogy történt, nem figyeltem eléggé, az egész az én hibám, és...

A férfi felemelte az egyik kezét, miközben a körülöttük összegyűlt tömeg, látva, hogy a műsor véget ért, lassan oszladozni kezdett. A pasas tetőtől talpig végigmérte, megszemlélte a szakadt harisnyáját, a kék télikabátja alól kikandikáló ceruzaszoknyáját és a lila-fehér edzőcipőjét, ami végképp nem illett a többi ruhadarabjához. A lány szobormereven tűrte a vizslatást, de amikor a férfi pillantása az arcára siklott, érezte, hogy elvörösödik. Kétségtelenül kész roncs volt – a pasi valószínűleg meg van győződve arról, hogy egy komplett idiótába botlott.

– Jól van – felelte röviden, mély hangja alig hatolt át a forgalom zúgásán.

Ismét elfordult a lánytól, és köszönetet mondott a kopaszodó férfinak, aki bólintott, kíváncsi pillantást vetett Josie-ra, majd továbbindult a járdán.

– Kurvára nincs jól – mormolta a taxisofőr, de közben már hátat is fordított nekik, mintha úgy döntött volna, hogy mivel láthatóan senki sem sérült meg komolyan, jobb, ha inkább kimarad a dologból.

Josie zavartan álldogált. A térde most már fájdalmasan lüktetett, de nem akart lehajolni, hogy megnézze, mekkora a baj, mert akkor úgy tűnt volna, jobban érdekli saját állapota, mint azé, akit épp most döntött le a lábáról. A férfi körül már csak ketten álltak, ő pedig ismét a lányra pillantott. Szemében meglepetés csillant, mintha csodálkozna, hogy Josie még mindig ott van. A lány nem tudta kivenni az írisze színét – talán csak a morcos arckifejezése miatt tűnt olyan sötétnek. Csak annyit látott, hogy nagyjából egykorúak, és a férfi pár centivel magasabb nála.

– Tényleg nagyon, nagyon sajnálom – ismételte, akár egy hibás lemezjátszó.

Fogalma sem volt, mi mást mondhatna, amivel nem szúrja el még jobban a dolgot.

– Azt mondtam, jól van. – A férfi fáradtan felsóhajtott.

Ez a válasz már kissé hosszabb volt, de még mindig nem elegendő. Josie az ajkába harapott, de mielőtt ismét megszólalhatott volna, a taxisofőr kiszólt az anyósülés lehúzott ablakán:

– Minden rendben? – kérdezte a férfitól.

Josie-t pillantásra se méltatta, mintha rájött volna, hogy ez a kiabálásnál jóval hatásosabb büntetés.

– Persze, kösz – bólintott a férfi.

Na, tessék, a sofőrrel tökéletesen udvarias. Nem is csoda: az a nő eljuttatta oda, ahová igyekszik, ez a másik pedig csak ledöntötte a lábáról abban a percben, ahogy odaért.

– Oksi. – Ezzel a taxisofőr felhúzta az ablakot, és visszasorolt a forgalomba egy busz mögött.

A férfi összevonta a szemöldökét, miközben a kocsi után nézett, majd ismét az útra fordította a figyelmét. Mivel szemmel láthatóan ügyet se vetett Josie-ra, a lány egész nyugodtan otthagyhatta volna, de nem volt képes rá. Ő is az útra pillantott, és rögtön, még a férfi előtt észrevette azt, amit a másik keresett. Gyorsan felkapta a férfi telefonját, amely nagyjából egy méterre hevert az aszfalton, és görcsbe rándult a gyomra: a készülék teljesen összetört.

– A fenébe – mormolta részvevően, és a férfi felé nyújtotta a telefont. – Én annyira...

– ...sajnálja? – vonta fel a szemöldökét a férfi, miközben elvette a készüléket.

Josie arca lángba borult. Most, hogy közelebb álltak egymáshoz, már látta, hogy a férfinak zöld a szeme, vagyis olyan menő, kétárnyalatú írisze van, amely a kör szélén valamivel világosabb, mint a közepén. A világosabb színt nem igazán lehetett aranynak nevezni, főleg most, amikor a két szeme épp olyan sötéten ragyogott, mint a föléjük ívelő, bozontos szemöldökök.

– Kifizetem – vágta rá Josie azonnal.

Vajon melyik iPhone-modell lehet? Rámegy a gatyája is, esetleg a hitelkártyájával kell kifizetnie? A férfi nem válaszolt, csak zsebre vágta a telefont, majd felemelte a lány kerékpárját, amely a bicikliúton hevert, és félrehúzta a járdára. Nekem kellett volna megtennem, gondolta Josie, hiszen a bicikli útban volt, de eszembe se jutott arrébb tenni.

– Komolyan, kérem, hadd fizessem ki – ismételte, és a férfi mellé lépett. – Talán találunk a közelben egy telefonboltot, ami nyitva van, és...

– Elég! – vágott közbe a férfi ellentmondást nem tűrően. – Azt mondtam, minden rendben!

Egy kicsit meghimbálta a bicikli kormányát, mintha azt kérdezné, mikor szabadulhat már meg tőle. Josie zavartan a kerékpárért nyúlt.

– Én csak...

A férfi ismét felsóhajtott, kivette a zsebéből a telefont, feloldotta a képernyőzárat, és a lány elé tartotta. A készülék háttérképe felvillant a törött üveg mögött.

– Látja? – kérdezte a férfi kissé agresszív hangon. – Működik, meg minden. – Ráadásul – folytatta, mielőtt a lány tiltakozhatott volna – nemsokára lejár a szerződésem. Szóval, ha azt mondom, kibírom pár hétig egy törött üvegű telefonnal, szerintem maga se aggódjon miatta. Rendben?

A szó nem kérdésnek hangzott, hanem parancsnak.

– Hát... – szólalt meg Josie lassan – ha biztos benne...

Sajnos bármennyire is bizonygatta a férfi, hogy minden rendben, a hangja elárulta, hogy valójában a legkevésbé sem örül annak, ami történt. Josie ismét az ajkába harapott, miközben azon gondolkodott, mit tegyen most.

– Nézze, kösz, hogy aggódik, meg ilyenek, de azt hiszem, ezek után rám férne egy ital, szóval... – A férfi végigpillantott az úton, majd bosszankodva fújt egyet, és ismét a lányra nézett. – Esetleg tudja, hol a legközelebbi kocsma?

– Odaviszem!

Josie érezte, hogy túlzott lelkesedést mutat, de mindenáron ki akarta engesztelni a férfit, aki most ismét összevonta a szemöldökét. A lány határozottan bólintott.

– Tudok egy jó helyet a közelben.

Talán a „jó” nem a megfelelő kifejezés volt, de beültek oda párszor Biával péntek este. Tolni kezdte a biciklijét, pontosabban inkább lökdösni, a férfi pedig a nyomába szegődött.

– Nem kell elkísérnie – morogta, miközben szövetkabátja zsebébe dugta a kezét, amely pont úgy festett, mint Benedict Cumberbatché a Sherlockban: hosszú volt, szürke, és láthatóan egy vagyonba került. – Csak mutassa meg, merre kell mennem.

– Semmi gond! – cincogta a lány, bár élt a gyanúperrel, hogy a férfi nem igazán az ő „gondja” miatt aggódik, inkább azon van, hogy minél hamarabb lekoptassa.

Nos, így járt. Akkor is megmutatja neki azt a nyavalyás kocsmát, és ez talán helyreállítja a rossz karmáját, vagy ilyesmi. A férfi egyáltalán nem fáradt azzal, hogy beszélgetést kezdeményezzen, ehelyett makacsul a járdát bámulta. A lány majdnem elhúzta a száját, de még időben leállította magát. Oké, ő gázolt át a férfin, de azért nem kéne ekkora pöcsfejnek lennie – ő legalábbis egészen biztos volt abban, hogy megbocsátana, ha valaki ezt tenné vele. Hiszen nem direkt csinálta.

Egy hosszú percnyi csend után kezdte megbánni, hogy nem mutatta meg neki egyszerűen az utat, és pattant fel a biciklijére. Kétségbeesetten kutatott valami téma után – de miről beszélgethetnél valakivel, akit az előbb ütöttél el az utcán? Bia kéne ide. Ha vele történt volna ilyesmi, a férfi két perc múlva már vigyorgott volna.

– Szóval, ööö, éppen hazafelé tartott a munkából? – bukott ki belőle végül.

– Nem – felelte a férfi lassan, és mintha kissé hitetlenkedve pillantott volna rá, a lány pedig egy leheletnyivel gyorsabban kezdte tolni a kerékpárt.

Persze hogy nem, hiszen ha hazafelé tartott volna, nyilván ismerné a környéket, és tudná, merre vannak a kocsmák. Persze Josie védelmére szóljon, hogy a férfi valami nagyágyú is lehet, üzletember, ügyvéd, vagy ilyesmi, aki egy nagy, vidéki házban él, és csak üzleti találkozókra jár Londonba. És tényleg nem kéne ennyire gorombának lennie hozzá, például némileg értékelhetné, hogy a lány megmutatja neki a környéket. Újabb lopott pillantást vetett rá, de az átkozott kabát miatt, amelybe a férfi fülig beburkolózott, az égvilágon semmit sem látott.

– Na, és maga? – kérdezte a férfi váratlanul.

Hangja kelletlen volt, mintha komoly erőfeszítésébe kerülne folytatni a beszélgetést. A lány összerezzent: még a végén rajtakapja, hogy titokban lesi őt.

– Micsoda?

– Maga hazafelé tartott?

– Ó, értem. Nem. – Jó ég, most már biztosan komplett idiótának hiszi; Josie megköszörülte a torkát. – Nem, csak el akartam intézni pár dolgot – mondta, miközben az egyik kezével ösztönösen a zsebébe túrt, hogy megérintse a levelet.

A következő pillanatban megborzongott: a boríték nem volt a helyén. Biztos elvesztette valahol az úton.

– Minden rendben?

– Igen, elnézést. Csak... el akartam küldeni egy levelet, de valószínűleg elejtettem – semmi gond, nyugtatgatta magát. Majd holnap ír egy másikat.

– Egy levelet? – A férfi hangja most eggyel érdeklődőbbnek tűnt, és egy csepp hitetlenkedés is vegyült bele. – Van, aki még levelezik manapság?

– Nos, gondolom, igen – vont vállat a lány. – Én és Memo, a nagymamám rendszeresen írunk egymásnak, pedig technikailag képzettebb, mint bárki, akit ismerek

Nem akarta a férfi orrára kötni, hogy nem a nagyanyjának írt ma este.

A férfi egy pillanatra elhallgatott, amíg félrehúzódott egy kocogó útjából.

– Gyerekkoromban – kezdte lassan – próbáltam rávenni a barátaimat, hogy írjanak nekem a nyári szünet alatt, de egyikük se rajongott az ötletért.

Halál komoly képpel mondta ki ezt a mondatot, de Joise-ból kis kacagás tört elő.

– Tényleg?

– Ühüm. Az akkori legjobb barátom, James Winterbourne megtartotta a levelet, amit írtam neki, és szeptemberben, miután visszatértünk, felolvasta az egész osztály előtt.

– Micsoda kis kígyó! – nevetett a lány. – És mit írt neki?

– Istenem, ki tudja már, de nagyon bennem maradt a dolog. Sosem bocsátottam meg neki egészen.

– Értem, szóval James Winterbourne lemaradt az esküvői vendéglistájáról egy levélfiaskó miatt – nézett rá Josie mosolyogva.

A férfi viszonozta a tekintetét, de a mosolyát nem.

– Olyasmi.

A fenébe, talán rátapintott a lényegre? Talán a férfi házassága rémesen sikerült, vagy faképnél hagyták az oltárnál, esetleg James Winterbourne lecsapta a kezéről élete szerelmét?

– Nos, akkor mit keresett errefelé? – érdeklődött hamisan csengő joviális hangon, amely egyértelművé tette, hogy szándékosan vált témát. – Londonban él?

– Nem. – A férfi mintha egy pillanatra habozott volna, de amikor ismét megszólalt, már határozottabb volt a hangja: – Igazság szerint Bristolból származom. Vagyis több helyről, ami azt illeti, de Bristolban nőttem fel, és jelenleg is ott lakom.

– Karácsonyra jött haza?

– Nem – húzta el a száját a másik. – Vagyis nem ez volt a szándékom.

Ezzel beletúrt borzas hajába, és az utcai lámpák fényében jól látszott, hogy fürtjei némileg rézárnyalatúak.

– New Yorkba kellett volna repülnöm ma, de a gépemet törölték valami átkozott vihar miatt.

Josie homloka ráncba szaladt, és az égre pillantott. Felhős volt, az igaz, és némi eső még mindig szitált, de viharnak nem látta jelét. A férfira nézett, aki ismét felvonta a szemöldökét.

– Nyilvánvalóan nem itt lesz vihar – mondta leereszkedően, mire a lány ismét elvörösödött –, hanem valahol az Atlanti-óceán fölött, vagy ilyesmi. Mindegy. Venni akarok egy másik jegyet, de úgy tűnik, egy időre itt ragadtam.

– Szar ügy – Josie remélte, hogy sikerül elég részvétet csempésznie a hangjába. – Akkor most visszamegy Bristolba?

– Nem, itt akarok maradni, ha esetleg adódna egy járat, úgyhogy bejelentkeztem egy hotelba.

A lány bólintott, majd egy öreg, viharvert épület felé intett az út jobb oldalán.

– Kívülről nem túl bizalomgerjesztő, de jó söreik vannak, és egy kellemes hátsó kertjük.

– Igen, az hasznos ebben a mostani szép, angol nyárban.

Úgy tűnt, viccnek szánja a megjegyzést, de mivel képtelen volt magára erőltetni egy rohadt mosolyt, a lány nem lehetett biztos benne.

– Ha nem tetszik, akkor szívesen...

– Nem vagyok finnyás – fordult felé a férfi.

– Kösz – folytatta, kihúzta a kezét a zsebéből, és Josie felé nyújtotta. – Egyébként a nevem Max.

Az ujjai a lány kesztyűs kezébe siklottak. A szorítása erős volt, határozott, és bár Josie nem volt olyan aprócska, mint Bia, mégis hirtelen nagyon törékenynek érezte magát.

– Josie.

A férfi végre elmosolyodott. Csak egy halvány, tünékeny mosoly volt, de sokat lágyított élesen metszett vonásain.

– Nos, örülök, hogy találkoztunk, Josie, bár a találkozás módja hagyott némi kívánnivalót maga után. – Egy csepp düh sem volt a hangjában, a lány mégis elhúzta a száját.

A férfi elengedte a kezét, és épp akkor fordult el, amikor Josie-ból kibuggyant a kérdés:

– Nem vehetnék magának egy italt?

Max ismét rápillantott, és összevonta színváltós szeme fölé ívelő, bozontos szemöldökét. A lány állta a tekintetét, de azért újra és újra elöntötte a kellemetlen forróság, miközben zavartan tologatta a biciklit előre-hátra.

– Mármint, kiengesztelésül. Egy ital egy telefonért cserébe.

Igen, részben ez volt az ajánlat oka, hiszen az a minimum, hogy mindezek után meghívja valamire, de valójában többről volt szó. A férfi úgy fogalmazott, „itt ragadtam”. Egyedül, karácsonykor, bár persze nem mondta ki egyenesen. Josie egyszerűen nem akarta magára hagyni, főleg most, amikor pontosan tudta, milyen érzés ez.

Max oldalra billentette a fejét, mintha mérlegelné az ajánlatot.

– Egy ital egy telefonért... – ismételte, majd vállat vont. – Oké.

A lány az ajkába harapott. Ez nem hangzott túl lelkesen.

– Oké?

– Oké – erősítette meg a férfi közömbösen.

Arca az égvilágon semmit sem árult el.

A lány lelakatolta a biciklijét. Kezdte megbánni az ötletet, tekintve, hogy szemmel láthatóan máris kifogytak a mondanivalóból, de azért bevezette a férfit a kocsmába. Ahogy beléptek, úgy arcon csapta a sarokban álló kandallóból és a benti tömegből áradó, brutális forróság, hogy rögtön ki kellett bújnia a kabátjából. A bár felé indult, amelyet az ünnep tiszteletére zöld angyalhajjal és égősorokkal díszítettek fel, miközben azt kívánta, bár volna valami törzshelye a környéken, ahová elvihetné a férfit, ahol a tulaj tudja a nevét, beszélő viszonyban van a személyzettel, nem pedig csak téblábol fel-alá, mint itt. Egy kis strathami pizzázó állt a legközelebb ehhez a fogalomhoz a lakásuk közelében, Biával gyakran jártak oda, és a pincérek udvariasan köszöntötték őket, de némi leplezetlen gyanakvással is, mintha furcsállnák a kis pizzaszertartásaikat.

A bárpult mögött álló lány, aki nem lehetett több huszonötnél, mégis kissé régimódi kontyot viselt, kisvártatva eléjük lépett. Tekintete átsiklott Josie-n, és megállapodott Max arcán. Szélesen elmosolyodott, de a mosolya persze inkább a férfinak szólt, akit itt, a bár fényei között végre Josie-nak is alkalma nyílt alaposan megszemlélni. Hát persze, muszáj rohadt vonzónak lennie, mi? Már levette a Sherlock-kabátját, szürkéskék pulóvert viselt alatta, amelyen át egyértelműen látszott, hogy meglehetősen sok időt tölt edzéssel. Most a kétszínű szeme is feltűnőbb volt, az, ahogy a sötétzöld lassan átváltott borostyánszínbe. Arca borostás volt, haja pedig enyhén hullámos, és Josie nem tudta megállapítani, vajon a szélfútta stílus természetes-e, vagy csak azért ilyen, mert épp az imént volt egy kis balesete.

– Mit adhatok? – érdeklődött a pultoslány.

– Ööö, én a ház vörösborából kérek egy pohárral – felelte a lány, majd kérdően Maxre pillantott. A férfi vállat vont.

– Rendben, az nekem is jó lesz.

Miután megkapták az italukat, Josie egy kis sarokasztal felé indult, majd odaérve bekucorodott a bokszba. Max elhúzta a száját, miközben leereszkedett a szemben álló székre.

– Mi baj? – kérdezte Josie sietve.

Ha még mindig fájdalmai vannak a baleset miatt, talán megbocsátható, hogy ki van akadva rá.

Max felvonta a szemöldökét, amiből arra lehetett következtetni, hogy szerinte a lány kissé túlaggódja a dolgot, és a fejével a plafon felé intett. Josie tanácstalanul követte a pillantását, de a férfi nemet intett.

– Nincs semmi, csak a zene.

– Jó ég, tényleg rémes – ismerte el a lány némi hallgatózás után. – Ebben az időszakban nem lehet megszabadulni a karácsonyi daloktól. Szóval jobb, ha összeszorítja a fogát, és kibírja.

Max ajka elhúzódott, amit akár mosolynak is lehetett értelmezni, de ne adj’ isten, esetleg egy halvány nevetésnek is.

– Erre iszom – mondta, és a lányéhoz koccintotta a poharát.

Josie belekortyolt a borba. Nem volt olyan jó, mint az, amit Bia hozott, de rossz sem.

Max hátradőlt a széken, és a lány véleménye szerint kissé túl intenzíven fixírozni kezdte.

– Tehát, Josie, mondja, mivel foglalkozik, amikor nem száguld a bicajával, mint az őrült, és nem üt el ártatlan idegeneket?

– Ami azt illeti, ez a főfoglalkozásom – vágta rá Josie, és ivott még egy kortyot.

– Á, ez megmagyarázza, miért ekkora szakértő. És jó pénz van benne?

– Rengeteg – felelte a lány, mire a férfi ajka ismét megrándult. – Egyébként a marketingszakmában vagyok.

– A marketingszakmában – ismételte Max tűnődve.

– Igen, egy ügynökségnek dolgozom – mondta a lány halkan, majd kissé emeltebb hangon hozzátette: – Páva PR & Marketing.

A férfiból kis nevetés robbant ki, ami annyira meglepte Josie-t, hogy enyhén összerezzent.

– „Páva PR”? Komolyan mondja?

– Sajnos igen.

– És miken szokott dolgozni?

– Mindenfélén – felelte a lány, és beletúrt a hajába. – Most épp egy „luxus” fürdőruhamárka kampányát frissítjük fel.

A „luxus” szónál idézőjelet mutatott a levegőben, mert attól tartott, ha nem teszi, pont olyan sznob libának tűnik majd, mint Janice.

Max megfontoltan bólintott.

– Elég sokan vesznek ilyesmit így karácsony körül, ugye?

– Meg lenne lepve. A gazdagok ilyenkor meleg helyekre utaznak, hogy lebarnuljanak egy kicsit, meg ilyenek.

– Vagy vegyenek egy csomó ajándékot – vélte a férfi.

– Pontosan.

– Vagy tudja, esetleg tökéletesen akarnak kinézni a bikinijükben ünnepekkor. Üdítő változatosság az elegáns ruhákhoz képest.

– Így van – helyeselt Josie. – Pár éve készítettünk egy piackutatást, és kiderült, hogy az angolok nagy része imád felvágni a strandcuccaival a különféle vacsorákon. Szóval a cégem figyelemre méltó piaci rést talált meg.

Max komoly arccal bólintott, és belekortyolt a borába.

– Zseniális. Szóval karácsonyi fürdőruhákat reklámoznak? Amiken Mikulások vannak, hóemberek, meg ilyesmi?

– Nem, de szívesen előadom az ötletét a megrendelőnek – nevetett Josie.

Ekkor a boksz ülésén heverő kabátja zsebében rezegni kezdett telefonja, ő pedig gyorsan előhúzta. Hál’ istennek, ez a készülék, ellentétben a férfiéval, túlélte a balesetet. Most egész biztos nincs egy felesleges pennyje sem, hogy újat vegyen.

Hol vagy? Elvesztél?

Bia. Josie bepötyögött egy sietős választ.

Csak veszek pár dolgot, mindjárt hazaérek.

A hazugság könnyen jött; valamiért nem tűnt helyesnek WhatsAppon megosztani a barátnőjével, hogy átgázolt egy idegen férfin, most pedig egy kocsmában iszogat vele. Bár az is igaz, hogy Bia számára a puszta tény, hogy a pasi dögös, épp elég magyarázat lett volna.

– Minden rendben? – érdeklődött Max.

– Igen, csak a lakótársam.

– Csak egy emberrel él együtt?

– Igen, az utóbbi pár évben közösen béreltünk lakást. És mi a helyzet magával? Maga is együtt él valakivel?

A férfi összevonta a szemöldökét, mintha a kérdés szükségtelenül tolakodó lenne, bár az előbb ő is ugyanezt kérdezte a lánytól.

– Nem – válaszolta lassan. – E pillanatban csak én vagyok.

Josie fején ismét átfutott az előbbi gondolat, hogy Maxet talán épp most hagyták faképnél, de mielőtt válaszolhatott volna, a telefonja megint megrezzent.

Miket?? Mindegy, azonnal hagyd abba, amit csinálsz, és irány haza! Mindjárt megiszom az összes bort tök egyedül, és nagyon szomorú leszek.

Josie felhorkant.

Akkor hagyd abba az ivást! Macskajajos leszel holnap a gépen.

Pontosan! Szóval gyere, és ments meg saját magamtól!

Josie mosolyogva a zsebébe csúsztatta a telefont, majd felpillantott. Max olyan különös tekintettel bámult rá, hogy bizseregni kezdett a tarkója.

– Bocs, lassan mennem kell. A lakótársam holnap Argentínába utazik, és el szeretnék búcsúzni tőle...

– Persze. – A férfi a bár felé pillantott, ahol az érkezésük óta még nagyobba duzzadt a tömeg; az emberek beugrottak egy munka utáni italra. – Nos, én sem állom ki a sort még egyszer egyetlen ital kedvéért.

Ezzel felállt, és miközben a lány belebújt a kabátjába, kiitta az utolsó korty borát, majd nyomakodni kezdtek a kijárat felé. Odakint Josie mélyet szippantott a hűs levegőből, amely borzongásra késztette, de egyben kellemesen simogatta a bárban nyirkossá vált nyakszirtjét.