Budai Lili

Arzén

Copyright © Budai Lili

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Szerkesztés: V. Szabó Rita

Tördelés, korrektúra: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-6583-37-6

Elektronikus kiadvány

Soraya Kiadó, Farmos 2025

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

instagram.com/soraya.kiado

youtube.com/@sorayakiado

Budai Lili elérhetőségei:

instagram.com/_ln.lili_

Facebook: Lili Budai (Írói oldal)

Tartalom:

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

Drága Olvasóm!

„Bizonyos, hogy a levegő és az eledel, a szerelem és a napfény, melyek nélkül nincsen élet, egyképpen égetnek, fogyasztanak, mérgeznek bennünket. Méreg az arzén és méreg a szenvedély, méreg a szépség és méreg a boldogság. Méreg a kávé és méreg a vágy, egy Kosztolányi-mondat is az, egy Ady-verssor is: mindez mégis kell, mindez mégis az életünk veleje.”

Ottlik Géza

1

A fák karcsú karjai a magasba nyújtózkodtak, ahogy a bagoly hangosan huhogta éjféli szonettjének akkordjait. Szinte teljesen meztelenek voltak az ágak, csak néhány naptól égett levéllel próbálták takarni magukat szemérmesen. Az iskola utolsó napjait vasmarokba szorította a közelgő szabadság frissítő lehelete, megborzongatva a természetet. Fájdalmasan gyönyörű, forró este volt, csontig hatolt a holdsugár. Nem lehetett hallani már a holtak sikolyát sem. Nem hatolt még bele a kín a dermesztő levegő legmélyébe. A vér sem csörgedezett az aszfalton, nem recsegtek-ropogtak fájdalmasan törékeny csontjaid neked sem. Talán épp ezért születünk le erre a reménytelen, mégis annyira szép helyre, hogy a nyomorgás közepette vigaszt nyújtson egy-egy apró foszlánya a tájnak, egy rezdülése, melybe beleremeg lelkünk maradványa. Ám ez a „felesleg” csak egy lopott pillantás, egy délibáb, mely amilyen lassan érkezik, olyan gyorsan foszlik szét borzongó ujjaid közt.

Edit tüneménye azonban sehol sem volt látható a végtelen horizonton, valahol eltévelyedhetett, pedig oly serényen kereste! Szombat este, nyugalomban, mindössze lelkiismeretével karöltve, magányosan még mindig laptopja előtt görnyedt hajnali három körül, és letörten írta egyik újabb beadandóját. Szorgosan nyomkodta a billentyűzetet, ujjai alatt szinte lángoltak a szavak, hisz’ „ha nem tanulsz, nem dolgozol keményen, nem lesz belőled semmi”. Meggyötört, vörös szemei szúrtak a fáradtságtól, ajkai közül szürke, mérgező füst gomolygott a plafon felé, fodrozódva a lámpa sárgás fényében. Ólom tagjai csak úgy húzták lefelé, betegesen fehér ujjai közt vakító piros szikrákkal parázslott a cigaretta. Már a harmadik, negyedik szálnál járhatott, de ki számolja? A hamutartóból szinte folydogált a szürke pernye, rá a drága tölgyfaasztalra. Már éktelenkedett rajta egy-két égetett folt, de ez csak hozzáadott idilli, – egyesek szerint – ódivatú kinézetéhez. A puha ágy oly csábító volt, szinte megigézte. Néha csak elképzelte, ahogy a hosszú álom leszáll rá, a tünemény, ahol a lét édesebb, a levegő nem toxikus a gyárak vadul pöfögő kéményétől. Végül is érthető az elvágyódás, ki ne égne ki ennyi év magolás után? Persze a felnőttek ilyenkor mindig csak legyintenek, és a ferde íriszeik rosszallással vannak tele, hisz’ „majd megtanulod, milyen is valójában a kiégés, ha elkezdesz dolgozni.” Milyen kár, hogy a szenvedély és a megélhetés nem mindig keresztezi egymást, és mennyire szomorú, hogy a generációk közti határ olyan mély, hogy lehetetlenné teszi a megértés, a harmónia önfeledt összhangját. Annyira eltávolodtunk egymástól, – szinte idegen már tulajdon testvérünk is –, hogy még az a bódító mámor sem segít, melyet néha az alkohol aranyos, maró cirógatása nyújt holdfényes estéken, a rozoga, fehér kempingszékben terpeszkedve. Hisz’ tudjuk, hogy a szeretet és a gyűlölet, a fájdalom és az élvezet közt épphogy egy vékonyka határ van, melyet még sokszor az annyit emlegetett szentek is összekevernek.

Gondolatai már egészen máshol jártak, viszont hála az égnek végre megdörzsölte a nyúzottságtól már szinte égő íriszeit, és elküldte az esszét a tanárának. Kellemes bizsergés futott végig testén, ahogy megnyomta a küldés gombot, egy újabb kötelességgel kevesebb. A beadandót egyébként a Nyugatos költőkből kellett megírnia, a közös vonásokat, szimbólumokat keresték más-más életutat bejárt íróknál, költőknél. Milyen furcsa, hogy teljesen ellentétes tapasztalatok néha annyira hasonlatos érzelmeket, cselekedeteket, gondolatokat váltanak ki belőlünk. Miért van az, hogy a gazdag és szegény, egészséges és beteg is ugyanolyan magányos ebben az éterben? Ösztönlények vagyunk, a saját vágyaink, és szívünk rabszolgái. A lánc már régen kattant, talán a rozsda is lepi, de csörgése nem halványult, sőt egyre erősödött, ahogy a napok évekké duzzadtak.

Hogy mennyire szerette Edit az irodalmat. Hisz’ emberszagú volt. Sóvárgott szíve azokért a gyötrelmes versekért, novellákért, melyeket briliáns elmék legsebezhetőbb pillanatukban írtak, és lelkük egészét tárták ki a nagyközönség elé, hadd ítélkezzenek. Annyira irigyelte őket bátorságuk miatt, mivel ő képtelen volt megnyitni szívét, hadd döfjék a tőrt a közepébe! Netán emiatt sosem preferálta a csöpögős verseket, persze nem vetette meg azokat sem, ha egy szép Juhász Gyula, vagy Radnóti műről volt szó. De istenem, mennyi kín bújik meg azoknak is a sorai közt! Talán azért epekedünk a fájdalmas írásokért, mert magunkénak érezzük. Ha ilyen nagy emberek is szenvedtek, akkor a mi tortúránk is validitást nyer. Miért ne lehetnénk olyanok, mint ők? Miért ne lehetnénk József Attilák, a kínnal karöltve, vonatra várva. Ady Endrék, a mérhetetlen szenvedéllyel, ahogy az alkoholt nyeljük. Juhász Gyulák, a legsötétebb órában, mikor a halálhörgés a tetőfokára hág. Miért ne lehetnénk Szabó Magdák egy régimódi történetben? Hisz’ annyira nem is különbözünk tőlük. Álmodozó emberek, temérdek sebbel. Had’ vezessem be végre én is ezt a régimódi történetet, mely bár szagos a dohtól, és néhol a penész is ül rajta, aktualitása egyidős történelmünkkel. Hiszen mi más mozgatná az embereket, mint az igaz, szívből jövő szerelem, és a véres, ádáz bosszú?

Edit elégedetten hajtotta le a laptop tetejét, majd ágyába bújva nyomta el az álom, miközben a mérgező füst még egészen ki sem oldalgott a résnyire nyílt, fakeretes ablakokon. A pihenőre leszálló ködkép korántsem volt nyugodt, vészterhes gondolatok gyötörték, melyek a huszonegyedik század összes elkeseredett nőjében folyamatosan őrlődnek. Edit rengeteg esszét, novellát, regényt olvasott már. Talán ezért érzett mégis ürességet az ő korában, mikor a legszebb mondat, amit egy nőnek mondanak, az a „Szeretlek”, ám a legtöbbször ezt is hazudják. Olyan felelőtlenül dobálózunk a súlyos szavakkal, nem törődve egy fikarcnyit sem mások érzéseivel. Ezen sötét gondolatokba burkolózva képzett maga köré hideg, kegyetlen takarót. Fordult jobbra, balra, de a kényelem nem az ő privilégiuma volt. A szobában még égett a kis asztali lámpa, izzója egyre pislákolt. Félte a sötétet, de a magányt annál is jobban. Ahogy annak fénye végleg elhalványult, úgy hunyt ki az élet is valahol messze, de közel sem távol innen.

***

Szurok árnyalak sziluettje bontakozott ki a ködben, ahogy valaki az egyenetlen utca kövén sietett. Nem ismerte ezt az arcát a kerület. Ilyen sötét, elszánt tekintettel még nem volt dolga. Cipőjének kis sarka egyenletesen kopogott a macskaköves úton, akár az óra tiktakolása. Fekete kabátján meg-megcsillant az utcai reflektor sápító fénye. Kerülte a fényözönt, irtózott tőle. Mintha valami furcsa allergiája lenne rá. Fémes tárgy kandikált ki zsebéből, éppen látni lehetett markolatát, ha valaki eléggé megfigyeli a suhanó figurát. Ezüst színű volt, szépen kidolgozott borostyános mintával. Csak úgy csillogott a felülete abban a kevés világosságban, ami érte. Nem sok ember hordott magánál manapság ilyen kifinomult fegyvert, ódivatúnak is hatott a modern városi közegben. De miért is figyelne bárki egy jelentéktelen alakot ilyen késői órán? Mindenki a házába bújva várja a napvilágot, dédelgetve lelkét a biztonság hamis bölcsőjében, hiszen ilyenkor minket semmi baj nem érhet. Az őszinte, édes képzelgés földjén nincs kín, nincs kegyetlenség, ez viszont nagyon is a valóság volt, hús, vér, gyűlölet. Az alak – ugyan kissé sodródott a járda egyik oldaláról a másikra, – pontosan tudta, merre tart, de nem akart kiszámítható lenni, direkt cikázott oly esetlenül. Már megvolt az egész a fejében, leképezte, átrágta, megemésztette, majd undorodva kiköpte, mint valami mérget. De nem menekülhetett, belevágott, és véghez fogja vinni, ha beledöglik is. Gyér, erőtlen hang, szinte nyöszörgés ütötte meg fülét közvetlenül a jobbján. Zavart mosoly ült ki arcára, számított egy hasonló interakcióra, sóvárgott. Ám nem sétált tovább, és hagyta ott az utca szélén senyvedőt, mint akárki más. A nesz kellemetlen volt, bántó a fülnek. Be volt rekedve, hogy mitől, azt csakis az ég tudhatta.

– Kérem, legyen irgalmas velem, három gyermekem van, egy autóbalesetben elvesztettem a lábam, képtelen vagyok munkát találni… – szólította meg egy hajléktalan, majd szakadt, koszos kalapját az alak felé nyújtotta szutykos kezével. A kalap valaha szép barna lehetett, nagy karimával, de mára folt hátán folt, így a kinézete nem volt valami csábító. A férfi keze sebhelyekkel volt tele, egy-két vágás még egészen friss volt, épphogy csak egy vörös csík jelezte a gyógyulás kezdetét. A sötét kabátos a kinyújtott kalap felé vetette pillantását, majd megállt, és fekete bőrkesztyűs kezével pár fényes érmét dobott a sapkába. Nem lehetett több ötszáz magyar forintnál. Nem sok, de több, melyet szíve szerint szánt volna a féregnek, kit úgy megvetett. Általában nem állt meg kéregetőknek, de most kivételt tett, hisz’ ez egy rendkívüli este volt. Sosem tudta eldönteni, hogy mégis miért az ő felelőssége lenne segíteni nekik? Szemeivel végigmérte őt, elidőzött ápolatlan külsőjén. Akaratlanul is kiült az undor arcára, de ez legkevésbé sem érdekelte a hajléktalant, naponta rengetegszer illetik őt szúrós szemekkel, rosszabb esetben durva szavakkal. Miért lett volna ez az alkalommal más? Egy utolsó, elkeseredett próbálkozást tett, hátha az irgalom keze végre az ő homlokára is jelet ír, megkönyörülve szánalmas életének.

– Isten irgalmazzon önnek, nincs esetleg még pár petákja számomra? Csak egy igazán kevéske. Négy gyereket nevelek egyedül – hadarta, és a süveget egyre csak nyújtogatta az alak felé, kicsivel erőszakosabban. Az ismeretlen megelégelte a pofátlanságot, és zsebében matatva közelebb lépett, hogy jól megnézhesse magának a lecsúszott férfi. Undorodott tőle. A kellemetlen bűz miatt nem is akarta jobban megközelíteni, de végül erőt vett magán, és mégis megtette. Nem volt más választása: megérdemelte. Csupán centik választották el őket. A nincstelen meglepettségében kissé elnyitotta ajkait, szemei nagyra tágultak, levegővétele egyre szaporább lett. Tekintete elidőzött az idős orcán. Ahogy jobban szemügyre vette, megfigyelhette a férfi szemöldökétől ajkáig húzódó világítóan fehér sebhelyet. Nem olyan régen gyógyulhatott be, frissnek tűnt. Haja csomókba össze volt tapadva, és alapból ősz tincseket feketére festette a kosz, akár a holló tollai. Egy ideig még némán elemezte, majd szólásra nyitotta száját. Igyekezett nyugodtnak mutatkozni, megválogatta szavait indulatai ellenére.

– Pár perccel ezelőtt még csak három gyermeke volt – vetette oda, és megvető pillantást küldött a férfi felé. – Ahogy látom, nem csak a lábát, de a nyelvét is el akarja veszíteni – húzta elő a kést zsebéből, mire annak fémes csillanására a férfi meghökkenve húzódott hátrébb. Félelem futott át az arcán, szíve egyre hevesebben kalapált, és szüntelen csak nyelte volna a levegőt, ha nem lett volna a marok szorítása olyan vaskos. Nem példátlan a hajléktalanokkal szembeni erőszak, de ő még soha nem keveredett ilyen helyzetbe. Csak az elrettentő, vérfagyasztó meséket hallotta, hisz’ természete alapjában véve szelíd volt. Az, hogy agya megbomlott az utcán töltött sínylődéstől, már igazán nem az ő hibája volt. Ki ne lenne legalább egy kicsit őrült ebben a világban?

Esélye sem volt menekülni, még ordítani sem volt ideje, hiszen az alak rögvest megragadta nyakát, és kecses mozdulattal metszette ki nyelvét a helyéről. Forró vér ömlött végig az idős úr torkán, ahogy levegőért küszködött kétségbeesetten, hiszen az ismeretlen szorítása egyre erősebbé vált. Szemei majd kiugrottak helyéről rémületében, majd pár perccel később véget ért a borzalmas szenvedés, gyötrelmes kínhalál formájában. Nem bírta ezt a terhet legyengült szervezete, senkié sem bírta volna. A súlyos test halk puffanással terült el a macskaköves utcán, kezéből hangos csilingeléssel kigurult érméket pedig vörös folyadék szennyezte. Az ismeretlen gondterhelten sóhajtott fel, majd eltéve fegyverét, felmarkolta az áztatott petákokat, és groteszkül fütyörészve indult el a sötétség titokzatos takarásába burkolódzva. A véres kesztyűjével sem törődve gyújtott rá egy szivarra, befüstölve szép új kabátját.

A fák ágai alig észrevehetően hajlongtak a szélben, akár egy kecses női test, fekete sziluetteket, kacér árnyhullámokat verve a közeli panelok barátságtalan, hulló vakolatára. Lengedeztek a gallyak, sivítva, sikítva a szélben. Rémült, remegő test állt törzsük sötétjében. Kezét orcája elé kapta, szapora lehelete bepárásította a törött, félhold alakú szemüvegét, de szólni egy pillanatig sem mert. Hisz’ mi lesz, ha a halál az ő nyakán is elkerülhetetlenül vágást ejt? Csendes volt a város, egy-egy kósza mentő hangja járta csak be a forró tereket. Az utcán elhaladva alig találkozott az ember egy-egy autóval. Alkoholtól mámoros fiatalok dülöngéltek a forgalmasabb utak mentén, egyikük pedig egy elektromos rollerrel szórakozott, majdnem kihajtva a közeledő rozoga busz elé. A buszsofőr vadul hadonászva dudált, mérgesen pillantva a felelőtlen, felhőtlenül kacagó fiatalok után. A gyilkos szórakozottan figyelte őket, az egyik falnak dőlve szívva szűrőig a bűzrudat, és a csikket szemérmetlenül egy hajléktalan lába elé dobta. Vajon ki következik? Miért is áltatja magát? Tudta ő pontosan, kész lista állt a fejében. Jól ismert elégedettség árasztotta el szívét, melyben az empátia egyre csak zsugorodott, cseppnyi megbánásnak sem hagyva teret. Hogyan is lehetne akárkiben empátia, ki ilyen lidérces tettet követ el? A vasárnap nyugodtan végződött a legtöbbek számára, a szerencsésebbek számára.

Gyönyörű este volt. Milyen kár, hogy ilyen hamar vége lett.

2

Nagyjából három évvel ezelőtt történhetett az a borzalmas eset, melyet az újságok nem sokat habozva hoztak le bulvártól szennyes lapjaikra. Jól jöttek nekik a szenzációhajhász szalagcímek, melyek mindig is vonzották az olvasókat, akár a szemét a szemtelen legyeket. Persze leginkább az idősebb korosztályt, kiknek a rejtvényfejtés és kertészkedés kötötte le a pletykáláson kívül a figyelmét. Jaj, de nem szépek az előítéletek! Jól emlékezett még a főszerkesztő anno, mennyi plusz példányszám összege folyt a markába, más nem is igazán számított neki. Meghalt egy ember, és? Ez csupán tiszta üzlet volt, semmi több. Nem éri meg rajta túráztatni a lelkünket, ha belerokkanna minden katasztrofális hírbe, már rég az elmegyógyintézetben lenne – nyugtatta magát. A halott ember arcára vajon emlékszik azóta valaki? Vagy az űrre, amit hagyott? Sejtettem. Edit elméjébe viszont mélyen beleégett apja holttestének képe. Rémálmaiban még mindig visszaköszön a borzalomtól eltorzult arc, az a rémült tekintet, mely már realizálta a halál csókját, azok a görcsbe rándult vonások, az élettelen test, ami olyan élettel telinek tűnt még halálában is. A pince nem a szokványos, dohos levegőtlen kis helyiség volt. Egész pofás kis szoba, szép szürkére festett falakkal. Néhol magányos, poros, érintetlen pókhálók tapadtak a makulátlan vakolatra, társért vágyódó kaszáspókkal a közepükben. Edit a modern külső ellenére mindig is gyűlölte a pincéjüket. Volt valami kisugárzás, ami törékeny porcelánbőrét libabőrökkel pettyezte. Anyja sokszor küldte le őt oda burgonyáért, vagy épp egy befőttért a vasárnapi pitéhez. Ilyenkor reszkető lábakkal közelítette meg a kemény vasajtót. Belépve mindig is az az érzése támadt, hogy figyelik, és nem csupán a sokszemű ízeltlábú bérlők. Dolga végeztével az ajtóhoz sprintelt, a villanykapcsoló is közvetlenül itt éktelenkedett a falon, és ahogy a szoba sötétségbe borult már kapkodta is lábát egymás után sebesen. Mindig csak épphogy felért a lépcsőn, szinte már érezte, hogy a démonok jeges ujjai bokájára fonódnak. Most is csak muszájból ment le, gondosan ellenőrzött minden kis zugot és rejtekhelyet, hiszen a bejárati ajtó tárva nyitva tátongott a hazaérkezésekor. Nem volt ez szokványos, súlyos tölgyajtó volt, az nem nyílik csak úgy ki a huzattól. Jól ismert minden menedéket, így, hogy zakatoló szívét lenyugtathassa jól körbejárta a tágas tereket. Tátongott az űr, a zord, rejtelmes csend, ami a kertvárosra telepedett. Persze ilyenkor egy árva autó sem repesztett el a ház előtt. Utoljára a pince maradt, ekkor már az iszony a tetőfokára hágott. Egyik lépcső a másik után, ahogy azt kell, és minden megtett fokkal gyanúja egyre nőtt, míg a légzése már egyre szakadozottabbá vált. A masszív ajtót némi erőlködés árán tudta csak megmozdítani, lábai meg-megcsúsztak a padlón. Mikor megpillantotta a hideg kövön fekvő mozdulatlan testet, először azt hitte, hogy csupán alszik, és valami borzalmas rémálma van. Ez megmagyarázta volna azt az elborzadt arckifejezést, melyet apja még sohasem mutatott felé. Rázogatni kezdte, cibálta, ám a férfi nem reagált egy pillanatra sem. Még akkor sem, mikor zokogva, rimánkodva erőszakosan rángatta őt a lánya, szinte leszaggatva róla a véráztatta ruhát… Már tudta, mélyen belül pontosan tisztában volt azzal, hogy apja halott, de nem bírta elengedni. Még nem. Az embernek nem ötvenévesen kell meghalnia. Nem így. Ekkor realizálta a vért, ami a ruhát áztatta, és a búcsúlevelet mely mellette pihent. Összeszorult szíve, ahogy a sorokat olvasta. A levél gondosan össze volt hajtva, ám a betűk, melyeket firkantott rá, girbegurbák voltak. Sebtében írhatta őket, néhol még a tinta is elfolyt. A temérdek könnytől, melyet a levél írója hullatott, a betűk kis pacákká alakultak, kék tintafoltokkal pettyezve a kávészínű papírt. Istenem, hisz’ még meg sem száradt egészen, olyan friss volt. Edit ajkai elé kapta kezét, alig bírta kitörni készülő érzelmeit visszafogni. Térde hatalmasat koppant a kőpadlón, összegörnyedve szorította, majd’ szétszaggatva a papírt, úgy kapaszkodva belé, mintha az élete függene tőle.

„Gyönyörű, egyetlen családom!

Igazából nem is tudom, hogyan kezdhetném. A neten nincsenek sablonok, hogyan kell egy búcsúlevelet megírni, de talán ez nem is akkora baj. Bizonyára szörnyen haragszotok ebben a pillanatban rám, talán össze is vagytok zavarodva. Nem is hibáztatok senkit, önző vagyok, mikor ezt cselekszem. Kicsinyességem pedig sokba fog fájni, nem csupán nekem, tudom ezt jól. Az árát azonban már régen megfizettem, egész életemben ezt törlesztettem.

Lelkem mélyén tudom, hogy megbánom majd. De nem tudjátok, mennyire őrjítően fáj. Az a tompa agónia, az életnek csúfolt átok. Jogosan kérdezitek, hogy mégis miért keltek fel bennem ilyen érzések? Van kettő csodás gyerekem, egy gyönyörű, okos feleségem és egy sikeres vállalkozásom, hatalmas házam, ezért a legtöbben ölnének. Megvan a mindenki által vágyott, oly reménytelenül kergetett triumvirátus: siker, pénz, szeretet. Mégis mi hiányzik? Mi az, ami miatt mégis meghoztam ezt a borzalmas, megbocsáthatatlan döntést? A csóró, falusi gyerek, aki voltam, nem hitte volna, hogy ennyi mindent érdemelne. A kazán már majdnem kihűlt oldalára dőltem, hogy összefagyott testem egy kis meleghez juthasson. Hogy mert volna ez a kölyök egyáltalán ekkora szeretetről álmodozni, melyet tőletek kapott?

Kiborít ez a kín, mely sosem fog megszűnni. Ha tudnám, hogyan fékezzem meg, hogy zárjam ketrecbe, esküszöm megtenném! Minden bizonnyal tisztában vagytok vele, milyen régóta küzdök démonjaimmal, hiszen végignéztétek, tudjátok milyen gondolatok mételyezték meg lelkemet az első pillanattól fogva, mióta tüdőm először megtelt levegővel. Tiltakoznátok, de én tudom, hogy ez már az első pillanatban el volt rendelve. Megírattatott. Sokan azt mondanák, születésem értelmetlen volt, ha így eldobom magamtól az életet, de tudom, hogy létezésemnek kettő borzalmasan fontos oka volt. Találkoznom kellett veled, drága Brigi, hogy annyi szép évet együtt tölthessünk, és meg kellett élnem azt a pillanatot, mikor apává válok. Még ez sem volt elég, pedig bőségesnek kellett volna lennie, és mint láthatjátok, erre ez a levél a bizonyíték. Nincs mentségem, nem fogom szépíteni, ezt a csatát már régen elvesztettem. Már akkor, mikor azt a rengeteg pénzt öltük a pszichológusba… Úgy tűnik, a billog, melyet a homlokomra égettek, sosem tűnik el.

Okom nincs csupán egy, a gyávaságom. Szabadulni akarok innen most és mindörökké, és ezzel sok embernek fájdalmat okozok. Kérjetek számon, gyűlöljetek, hordjatok el mindennek! Csak egyetlen dolgot kérek… a gyászruhát minél előbb vessétek le, és lépjetek tovább.

Sose hibáztassátok magatokat az én döntésem miatt, könyörgöm. Az én gyengeségem ne befolyásoljon benneteket, hisz’ ott vagyok én az eső illatában, a messzi rónák végtelenségében, a szívben, mely ezer darabra tört. Ölellek titeket.

Szerető apátok.”

Aznap a természet szokatlan némaságba burkolózott. A feketerigók nem énekeltek vígan kánonba, nem keresték eltévedt párjukat, és ahogy a napnak utolsó sugarai reflektorként vetültek a Balaton sűrűn fodrozódó, türkiz vizére, valaki messze, véres kezét a parton nyaldosó habokba mosta, megmérgezve a tavat, annak minden élőlényével, szurok szívének mocskával. Vajon talál majd-e méreg még ily sötét szívet, melynek eleme a rejtőzködés? Hogyne találna, a métely mindenki lelkében egyaránt gyökeret ver. Ám ha figyelmes vagy, és az intő jelek figyelő szemekre találnak, akkor még időben kitépheted a dudvát, megállítva a körforgást, mely egyidős az emberiséggel. Jól figyelj, hogy egyetlen hajszálgyökér se maradjon, vagy kezdheted a gyötrelmes procedúrát újra és újra, egyre fájdalmasabbá téve az oly’ hosszú nappalokat. Rituálé ez, sámánokkal, és minden egyéb okkultizmussal keverve, sötét tánc, melynek végén ki tudja, hogy az utolsó akkord nem a halált jelenti-e.

3

A családapa, Levente halála után két nappal lehetett az a vészterhes délután, talán még annyi sem volt. A gyárak korma befeketítette a felhőket, és mérgező lé szivárgott belőlük, vadul verve az ablakokat. Az egyik üveg meg volt repedve, de ügyes férfikéz híján a meggyötört anya egy fekete szigszalaggal orvosolta a problémát. Groteszkül hatott a modern környezetben, de a tragédia fényében kivételesen az egyik szemfüles szomszéd sem tett megjegyzéseket. Edit anyja a konyhában iszogatott valami olcsó vörösbort, véletlen sem az íze miatt. Semmi díszes palack, semmi cicoma, csak a feketés üveg és ő, a sötét konyhában romantikusan, kettecskén. Az első pár pohár után már semmilyen jelentősebb ízt nem is érzett az alkoholén kívül, mely, mint mindig, kissé marta a torkát, és kellemes forró bizsergéssel, na meg a felejtés örömével töltötte el. Arca pirospozsgás, nyelve pedig szokatlanul józan lett a büszke énjéhez, s meg-megbotlott. Már vagy két üveggel lecsúszott addigra, mikor megvetően a lányára pillantott. Végigmérte arcát, mely beesett volt, aztán görbe tartását és már a napok óta egyhuzamban hordott ruháját, majd nagyot horkantott. Edit szemei ki voltak sírva. Szeme fehérje egészen pirosas színt vett fel – ki tudja, hogy a sírástól, vagy a kialvatlanságtól, – és szúrt minden pislogásnál. Még mindig borzasztóan szomorú volt, ki ne lenne az, ha az apja öngyilkos lenne annyi évnyi küzdés után? Az a temérdek szeretet és törődés, mégsem ért volna célt?

– Szemét alak volt, nem érdemelt még ilyen kényelmes halált sem – horkantott fel ismét az anyja. – Hogy tehetett ilyet a saját lányával?! Önző húzás, ha engem kérdezel. Gyáva féreg! – kiáltott fel, ezután, egy váratlan pillanatban a poharát a földhöz vágta, mire az milliónyi szilánkra robbant, teleszórva az egész konyhát. Edit összerezzent. Gyűlölte, hogy anyja így beszél apjáról, még akkor is, ha részben igaza volt, és egyet is értett vele. Kapzsin elvette saját életét, és most megnézhetik magukat. Mégsem tudta gyűlölni apját. Csak felejteni akart, semmi mást. Miért nem tehette ezt békében? Irtózott ettől a kiszámíthatatlan nőtől, akit anyjának nevezett. Darabos mozgással vette magához a seprűt és a lapátot. Legalább addig sem kell gondolnia semmire, és talán a robotolás régen várt vigaszt nyújt, vagy legalább egy üres agyat, egy tiszta gondolatot, melyre olyan régen vágyott.

– Előbb meg kellett volna tennie, akkor nem öljük azt a temérdek pénzt pszichológusba – szorította meg a pult szélét, és ujjai elfehéredtek. Körmei tövig voltak rágva, s szinte sebesre marta a bőrt, mely már amúgy is betegesen sápadt volt. Edit nem bírta tovább, és anyja felé fordulva szinte köpte a szavakat.

– Amekkora álszent, önző felesége voltál, csodálkozom, hogy nem lőtte agyon magát előbb. Hogy mondhatsz ilyet? Hát nem megadott neked mindent? Tökéletes férj volt! – emelte meg fokozatosan hangját, mire Brigi tekintete egyre csak sötétült, és egy vészes pillanatban lendült a tenyere. Hatalmas csattanással ért célba a pofon, Edit pedig teljesen elhűlve kapta kezét pirosodó arcához. A lány még komolyan sem gondolta mondatát, csak a vita hevében csúszott ki belőle, hiszen bántani akarta anyját. Editre szülei még sosem emeltek kezet, így mint akit jeges vízzel öntöttek le, sokkosan, sértetten állt anyja előtt. Hogyan is haragudhatott rá? Részeg volt, gyászolt, de mégis… Azt kívánta egyetlen röpke pillanatig, bárcsak aznap este belefulladt volna saját hányásába. Mélységesen megvetette magát sötét, ártó gondolata miatt, de nem tudta meghazudtolni érzéseit. Végtelenül el volt keseredve, és bosszúra szomjazott. Valakinek bűnhődnie kellett, amiért őket ekkora tragédia érte.

– Te csak ne beszélj nekem arról, hogy tökéletes volt-e vagy sem. Mit tudsz te… – futtatta rajta végig a tekintetét undorodva, és pár vészterhes percig Edit fel sem tudta ismerni rajta anyja vonásait. Arca el volt torzulva, keze ökölbe volt szorítva, és fogait csikorgatta. Habos nyál fojt ki szája szélére, nyilván az idegtől, mint egy veszett kutyának. Azt hitte, neki fog ugrani, és a földre teperve tépi meg, de nem tette. Sarkon fordulva vonult be a szobába, bevágva maga mögött az ajtót, majd hangosan horkolva lépett be álmaiba. Másnapra Brigi egy perce sem emlékezett az előző estéből, de egy dolog bizonyos: Edit nem felejtett, és még ha az emlékek meg is viccelnek egyeseket, az alkohol Edit számára nem törölte ki azt az estét. A bizalom, mely kettejük közt volt, bomlani kezdett, és ez a legveszélyesebb, ami egy családban megtörténhet.

A szeretetnek hiánya előbb feltűnik, mint az éhezés, szomjazás, ugyanis ez a legelemibb szükségletünk. A szív fájdalma valahogy mindig elsőbbséget élvez bármely más kínnál. Ha eltörik egy váza, újat veszünk a helyére. Ha eltűnik egy ékszer, akkor pótoljuk. Ha meghal valaki… akkor csak idő kérdése, hogy valaki betöltse az űrt. Éppen ezért nem meglepő, hogy pár hónappal később bemutatta Brigi az új párját. A gyász legjobb gyógyszere a szerelem, de… istenem, még le sem bomlott a test, még ki sem hűlt az ágyban a helye… hogy ülhet az apja helyére a konyhaasztalnál?! Edit ki nem állhatta a tudatot, hogy anyja ilyen hamar túltette magát a férje halálán. Forrt benne a gyűlölet, mikor az a szemét beköltözött hozzájuk, és ami a legrosszabb, hogy még nem is volt rossz ember. Egyszerűbb lett volna gyűlölni, ha egy szar alak, és mondjuk veri az anyját vagy legalább iszik, de korántsem ez volt a helyzet. Szerető férfi volt, a tenyerén hordozta az édesanyját, és még csak velük sem volt igazságtalan. Először azt hitték, csak ideiglenes fellángolás, ám a napok hetekké duzzadtak, a hetek hónapokká majd később évekké, míg már azon kapták magukat, hogy a költöztetők bepakolják a cuccokat apja dolgozószobájába. Mint a patkányok, úgy ette be magát a család életébe, úgy férkőzött be a falak mögé, majd tört a felszínre, míg már kiirtani sem lehetett. Közös ünneplések, karácsonyok, születésnapok. Együtt sírások, nevetések, egymás karjába borulások.

Edit születésnapja az eset után mindig is kényes ünnep volt, ám Tamás, Brigi párja ezt valamiért sosem vette figyelembe. Mintha mi sem történt volna, és ez az egész csak egy vicces szerepcsere lenne, úgy parádézott. Édes csókokat lehelt párja ajkára, majd serényen ölelgette a szülinapost, ellepve őt drága csecsebecsékkel. Ám mégis mit ér a pompa, a cicoma, amikor Edit undorodott, sírni lett volna kedve, de valahogy a könnyek nem jöttek… és mikor elfújta a születésnapi tortáján a gyertyákat, egyetlenegy kívánság fogalmazódott meg benne: bárcsak eltűnne ez a szemét. Bárcsak váratlan hirtelenséggel a Balatonba fulladna vitorlázáskor, vagy eltűnne, mikor a Badacsonyon túrázik… Hogyan ünnepelhettek olyan felhőtlenül, mintha minden rendben lett volna? Elvégre az ördög nem egy piros manó hatalmas szarvakkal és kecskeszerű lábakkal. Olykor lélegzetelállító, a szemében az a csintalan csillogás elbűvöl, hisz’ oly hűvös, mint a tó kristály vize. Szavaival kecsegtet, integet feléd, akár a férfi, kinek semmi keresnivalója nem volt itt.

Mit volt mit tenni, megtűrte a betolakodót, hiszen a választás már többé nem az ő kezében volt. Brigi már rég nem kérte ki a véleményét, miért is tette volna? Felnőtt nő volt. Na meg a lényeg, hogy az anyja jól legyen. Az iskolai évek sem könnyítették meg Edit gyászát, mindig megtalálták őt a kíváncsi, megvető, sokszor rosszindulatú tekintetek. Főleg nem hagyta csendben siratni őt egy lány, aki valahogy nem lelt nyugodalmat, ha fájdalmait nem adhatta át másnak. Edit szenvedett, könnyű volt őt gyötörni, megtörni. Éppen a mosdóban tisztította jéghideg vízzel arcát, mikor Lívia belépett, és rúzsát megigazítva pillantott a lányra. Szépen végigmérte őt, gúnyosan nyugtázva összeesett termetét, ahogy a csapra görnyedt. A tükörhöz fordult ismét, ujjbegyével letörölte kissé félrehúzott rúzsát, majd a csapnak támaszkodott, és jeges szavai csak úgy borzolták a tompa lány kedélyeit.

– Milyen érzés, hogy apád miattad ölte meg magát? Mondjuk, nem is kell csodálkozni. Ha ilyen lányom lenne, inkább a számba raknám a pisztolyt én is, míg nem fulladozok a csőtől – mondta gúnyosan, megvonva vállát, fulladozó hangot adva ki, majd felkacagott élesen, mire Edit összeszorította ajkait, melyek remegtek, ahogy elfojtotta a sírást. Elképesztően kevés választotta őt el attól, hogy Líviára vesse magát, és addig üsse, míg már a plasztika sem segít a csinos kis arcán. Nem akart olajat önteni a tűzre, elég volt neki ez az egész, amivel küzdött, nem kellett még egy magamutogató csitri is, aki felró neki dolgokat, melyeket senkinek sem lenne joga. Edit erősebben markolta a csapot, majd’ eltörve a porcelánt. Nem szólt semmit, Lívia pedig ciccegve hagyta el a mosdót, melynek ajtaját csak úgy bevágta a huzat lezserül, nemtörődöm módon. Teltek a napok, és a fájdalom kezdett enyhülni, a gyász pedig lassan csillapodott. Sosem tűnt el, nem is fog, de elviselhetővé vált annyira, hogy az élet könnyebb legyen valamivel, és a napok ne csupán a fel-fellángoló kínt tükrözzék.