Varga Barnabs

Egydollrosok a falon

Barnabás Varga

Egydollárosok a falon

Kalliopé Kiadó, 2020

Copyright © Barnabás Varga, 2020

Első kiadás

ISBN 978-615-01-6003-0

A szöveget gondozta: Ling-Balogh Erna és Takács Karolina Korrektúra: Ling-Balogh Erna és Takács Karolina

Tördelés: Soltész Attila

A borítót készítette: Czeglédi Zoltán

Kiadta a Kalliopé Kiadó, 2020-ban

ZOLTÁN’S Kft. Nyíregyháza

Tel.: (20) 504 68 68

E-mail: konyv@kalliopekiado.hu

www.kalliopekiado.hu

Felelős kiadó: A Kft. ügyvezetője

Nyomta: Arany Napsugár Kft., Nyíregyháza

Felelős vezető: A Kft. ügyvezetője

A kiadvány sem részben, sem egészben nem sokszorosítható a kiadó írásbeli engedélye nélkül.

Feleségemnek, Tündinek

Köszönöm mindenkinek, aki hitével támogatott ennek a könyvnek a megszületésében.

Mindenekelőtt feleségemnek, Tündikémnek, aki elsőként vetette fel, hogy kerüljenek kiadásra az írásaim, és aki nemcsak mögöttem, hanem mellettem is állt, amikor a legnagyobb szükségem volt a támogatására. Legfőképpen azt köszönöm, hogy bölcsességével mindig előttem jár egy lépéssel, elősegítve, hogy könnyebben tehessük meg közös utunkat.

Köszönöm Zsiga Henriknek, hogy elhitette velem, érdemes kiadni ezeket a novellákat.

Szerkesztőimnek, Ling-Balogh Ernának és Takács Karolinának, külön köszönet a kitartó türelmükért. Köszönet, hogy kordában tartották a túlburjánzó csapongásaimat és következetesen meggyőztek, hogy változtassak a helytelen makacsságaimon.

Nagy segítséget jelentett a bizonytalan pillanataimban Nikolov Nikolett és Komjáti Ferenc Toto, akik jó tanácsaikkal mérhetetlen nagy támogatást nyújtottak az oly gyakran felmerülő

nehéz kérdések megválaszolásában.

Köszönöm Nektek! Nélkületek még sehol sem tartanék.

Az utolsó tánc

A férfi felemelt fejjel, büszke tartással lépett be az ivóba. Hatalmas vállai bár erőt sugároztak, görnyedtségükből látszott, hogy nagy terhet cipelnek. A jellegzetes ír kiskocsmában megdermedt a levegő. Lágy füstfelhő kúszott át a helyiségen, mit sem tudván arról, hogy meg kellene állnia, hogy mélységes tisztelettel adózzon a pillanat nagyszerűségének. A bent tartózkodók mindannyian ismerték a belépőt. Mindenki hátrébb húzódott az asztalok mellől, a döbbent csendben tiszteletteljesen utat engedtek neki.

A kiskocsma egyszerű volt, ahogy ezt egy szegényes ivótól el lehetett várni. A legszükségesebb bútorok kaptak helyet benne: pár egyszerű asztal, nyikorgó székek, néhány igénytelen fali dísz, fonnyadt virágok a díszes kerámia edényekben. A pultot egyszerű szúrágta fából tákolták össze, mely mindössze arra volt hivatott, hogy a vendégeket és a kocsmárost elválassza egymástól. Ugyanakkor mégis volt valami egyedülálló és meghitt hangulata a csehónak. Az összetartozás helyszíne volt. A kis falunak ebben a rejtett zugában esténként az itt iszogatók megnyugodhattak. Az elnyomás kínja mély nyomot hagyott mindannyiuk lelkében, azonban a remény, hogy ettől egyszer megszabadulnak, sosem szűnt meg.

Ebben a pillanatban belépett az ellenállás titkos vezetője, akinek a nevét sem ejtették ki soha, hogy ezzel is óvják az életét. Titoktartásukkal tudtak hozzájárulni a győzelemhez. Most hosszú idő után, csak úgy, megjelent. A kocsmában ülők döbbenten látták, hogy bilincsben vannak a kezei.

– Kocsmáros! Adj egy sört! – szólalt meg a vezér mosolyogva.

A gyöngyözően habzó barnasör azonnal ott termett előtte. Kimért kortyokban megitta az utolsó cseppig, majd elégedetten körbenézett.

– Volna-e a jelenlévőknek valami kifogása az ellen, ha táncolnék egyet?

Az emberek már végképp nem értették, hogy vezérük honnan veszi a bátorságot a mulatáshoz, amikor odakint álltak a katonák, rá várva. Ugyanakkor tiszteletben tartották kívánságát, s körbeállták.

– Barátaim! – kurjantotta. – Segítsetek!

Azzal megkötözött kezeit a térdéhez szorítva, talpával az ütemet verve énekelni kezdett. A tiltott daltól némelyeknek inába szállt a bátorsága, a rajtakapottaknak azonnali börtönbüntetés járt érte. Nem mozdultak, csak döbbenten nézték vezérüket.

Majd öblös hangján rákezdett a kocsmáros is.

A csapos bátorsága ragadós volt, lassan a kocsma egész népe bekapcsolódott. A szabadság vágya ott visszhangzott a falak között. Vakmerő vezérük látványa a hit győzedelmeskedését jelentette a kétségek felett. Egy pillanatra engedték, hogy a zene és a tánc elröpítse őket a szabadság illúziójába.

Dübörgött a kocsma, amit az ördög dobszólója kísért. A lázító éneket a kint várakozó katonák is tisztán hallották. A csapat helyettes zászlósa tett egy lépést az épület felé, hogy véget vessen a zendülésnek, de a parancsnok kezének egyetlen mozdulatával megállította.

– Megadtuk neki a lehetőséget – szólt rá. – Minden dal véget ér egyszer.

Odabent egyszerre dobbantak a lábak, emelkedtek magasba a kezek. Az összehangoltság felemelő érzése eggyé kovácsolta őket. Elhangzott az utolsó strófa. Némelyeket annyira magával ragadott a hév, hogy már újabb dalba kezdtek volna, amikor a vezérük felemelte a kezét.

– Vége! – szólt erélyesen. – Ennyi volt. Egy dal.

A kocsmároshoz fordult:

– Mivel tartozom?

– Légy a vendégem, és tudd, hogy bármikor szívesen látunk.

A férfi lassan bólintott:

– Isten áldja mindannyiótokat!

Anélkül, hogy bárkire is ránézett volna, kilépett a kinti világ sötétjébe. A kocsma külső falán egy apró lámpa égett, amely megvilágította a fehér fal előtti teret.

– Itt jó lesz? – kérdezte.

– Felőlem. – A kapitány hangja közönyösen csengett. A katonák egytől egyig felsorakoztak a vezérrel szemben. – Fegyvert vállhoz!

A kocsmában néma csend honolt.

– Tűz!

Az a legenda járja, hogy ennek a napnak az emlékére táncolnak combjukhoz szorított kézzel az ír táncosok.

Barátom, Iván emlékére

Lámpaláz

Iván csak ült a szobában, és meredten nézte a kezében lévő két csomagot. Vele szemben tekintélyt parancsoló, ám kíváncsi szempár várta, hogy mit szól az imént átnyújtott tárgyakhoz. Mindkettő ízlésesen volt becsomagolva.

– Nos, bontsa már ki, Iván! – szólalt meg a Dumaszínház producere, miközben le sem vette szemét a két ajándékról. Nemrég ő csomagoltatta be őket a titkárnőjével, hogy láthassa a bontogatás izgalmát a másik arcán.

Iván lassan, komótosan kibontotta őket, egyiket a másik után.

– Mondjon már valamit! Na, mit szól hozzá? Meg se mukkan? Ez nem jellemző magára!

– Hát igen.

Iván hirtelen csak ennyit tudott kinyögni, mert ebben a pillanatban elszorult a torka, elhomályosult a tekintete. A sírással küszködött. Hol a két csomagra, hol a férfira pillantott, aki próbálta megfejteni a benne dúló érzelmeket.

– Ide figyeljen, Iván! Ha nekem valaki azt mondja három hónappal ezelőtt, hogy ennyire fogok örülni, ha sírni látom magát, hát körberöhögöm! És most mégis azt kell mondanom: örülök! Tudja, miért? – folytatta mosolyogva a férfi. – Mert megérdemli!

Hat hónappal korábban

Egy mexikói étterem teraszán találkoztak. Balázs és Tündi automatikusan ahhoz az asztalhoz indultak, ahonnan hangos nevetés hallatszott.

Nem tévedtek nagyot, ahol Iván megjelent, ott elindult a sztorizgatás, és öt percen belül dőlt a társaság a nevetéstől. Soha senki nem tette szóvá, hogy nem lehet mellette szóhoz jutni, sőt mindenki, kivétel nélkül adta alá a lovat. Mindig odáig fajult a dolog, hogy a végén már a könnyeiket törölgették a röhögéstől. Volt benne valami különleges, szeretni való, ahogy kissé rekedtes hangjával és szórakoztató vagánysággal felvezette a poénokat, majd olyan mesterien ráérzett mindig a csattanóra. Kisfiúsan – hatvanéves kora ellenére is –, mint egy kamasz huncutul behúzta a nyakát, s csak ennyit mondott:

– Na! Gondoltad volna?

Iván most is a társaság középpontjában állt. Ontotta magából az eredeti hangvételű, szellemes történeteket. Ez éltette.

– Ide hallgass! – kezdte Balázs. – Mindig is mondtam, hogy pályát tévesztettél. Nem való neked az építőipar.

A társaság bőszen bólogatott, tudták, mi következik. Kórusban mondták:

– Neked a stand-up comedy-ben lenne a helyed!

– Ugyan, hagyjatok már! – szerénykedett Iván. – Kis ember nagy tervekkel? Felállnék a színpadra, és a hátsó sorban a fejem búbját se látnák.

Iván nagy előszeretettel élcelődött magasságán. Sosem lehetett tudni, hogy tényleg zavarta, vagy csak ebből is viccet csinált.

– Különben is, mi lenne velem ott a rivaldafényben életem értelme nélkül, igaz, Macsek? –

huncutul feleségére, Mariannára kacsintott.

Mindenki ismerte a jól bevált forgatókönyvet: Marianna felvezeti az aktuális sztorit, Iván becsatlakozik, majd teljesen átveszi a szót.

Balázs viszont nem tágított.

– De most komolyan! Miért nem akarsz elmenni egy meghallgatásra? Mit veszíthetsz?

– Ugyan már! Ilyen idősen mit keresnék a sok fiatal suhanc között? Nem való ez már nekem.

– Iván ekkor közelebb hajolt barátjához. – Balázs, elárulok egy titkot. Amikor fel kellene mennem a színpadra, azonnal becsokiznék a nadrágomba. Olvashatnátok a vonalkódot! Pedig bevallom őszintén, már eljátszottam a gondolattal… Mindegy, hagyjuk, úgyse lesz rá soha lehetőségem! – legyintett Iván.

Balázst nem hagyta nyugodni az utolsó mondat, már másnap felhívta Mariannát, és előadta vad tervét.

– Mindig is imádtál Ivánnak meglepetést szerezni, igaz? Van egy ötletem, hogyan tudna úgy humoristaként debütálni, hogy ne hozza zavarba a publikum.

– Jaj, Balázskám, aranyos vagy, de ne fáradj! Ha meghallja, hogy ki kel állnia a színpadra, biztos leblokkol. Szerintem ne erőltessük.

– De miért ne csinálhatná sok ember előtt azt, amit imád?

– Mert izgulni fog. Lehet, hogy rosszul sül el, és nem akarom, hogy kudarc érje.

– De Marianna, te is tudod, hogy egy-két sztoritok kenterbe veri sok felkapott humorista előadását. Ivánnak a nyomába sem érhetnek! – erősködött Balázs.

– Ez igaz.

– Na, látod! Kitaláltam, hogyan szerepelhetne anélkül, hogy tudna róla. Érdekel vagy sem?

– Na, jó! Ne csigázz!

– A terv a következő. Meghívlak benneteket egy stand-up élő felvételére. Az első résznél beülünk a nézők közé, a szünetben kimegyünk kicsit az előtérbe, ott „véletlenül” nyitva lesz az egyik stúdió ajtaja, ahol a felvételeket rögzítik. Rávesszük Ivánt és a többieket, mert feltétlenül kell még pár röhögőgépet hívni a bandából, hogy lopakodjunk be. A Dumaszínház egyik fejese tartozik nekem egy szívességgel, beenged bennünket a profi stúdióba, sőt kandikamerákkal felvesz minket, és a szünetről visszamenőknek a technikusok beadják a képet. Kardinális kérdés, hogy Iván ott és akkor formában lesz-e, dől-e belőle a szellemesség. Ha igen, akkor győzelem, ha nem, akkor bukunk egy óriásit, de legalább megpróbáltuk.

– Várj egy kicsit! – szólt közbe Marianna. – Nem mondod komolyan, hogy erre rábólintott valaki?

– Elég bevállalós fazon, ő a producer és jön nekem egy szívességgel. Csak a beleegyezésed kell, kockáztatunk, vagy hagyjuk az egészet a fenébe, és megfogadjuk, hogy Ivánnak soha nem mondjuk el. Szerintem csináljuk meg, de te döntesz.

Egy hét vívódás után Marianna beleegyezett. Balázs feleségén, Tündin kívül senkinek sem szóltak, őt is kész tények elé állították, mert biztos, hogy lebeszélte volna őket erről az őrültségről.

A nagy estén öt házaspár jött össze, régi cimborák, akik ezer éve ismerték egymást. Miután mindannyian elfoglalták a helyüket, Iván már a nézőtéren elsütött pár poént, amin még a szomszéd ülésekből is elmosolyodtak páran, amit az összeesküvők jó jelnek véltek.

– Sík ideg vagyok – súgta oda Mariannának Balázs. – Bele sem merek gondolni, mekkora…

– Na, itt állj le! – emelte fel az ujját a nő. – Nehogy elkezdj pánikolni! Belevágtunk, most már végigcsináljuk!

Amint lement az előadás első része, Tündi és Marianna azonnal felálltak, követték a kifelé tartó tömeget. Az előtérben csakugyan nyitva találták a stúdió ajtaját, és egyiküknek sem volt ellenére, hogy beosonjanak.

Közben Balázs észrevétlenül elküldött egy „ Bent vagyunk!” sms-t a producernek.

A társaság pár perc alatt körbenézett, de nem igazán tudtak mit kezdeni magukkal. A műszerekhez, kellően érett emberek lévén, nem nyúltak, ezért Iván szorgalmazta, hogy távozzanak:

– Na, most már kihuncutkodtuk magunkat, menjünk vissza, mert úgy hallom, hogy mindenki visszafelé igyekszik a nézőtérre.

Őket kivéve már mindenki a helyén ült, éppen abban a pillanatban tájékoztatta a producer a nagyérdeműt, hogy egy kis extra meglepetéssel készültek ma estére: kandikamerás felvételt láthatnak a mai előadás egyik fénypontjaként. A férfi mindeközben lopva a stúdióban lévő

társaságon is rajta tartotta a szemét, akik között a megbeszéltek ellenére síri csend honolt.

Balázs ötlete jelenleg a nyílt bukás felé taszigálta az estét. A beavatatlan barátok nem értették, miért ragaszkodnak hozzá Mariannáék, hogy maradjanak még a stúdióban. A nézőtéren pedig kezdett kínossá válni a helyzet. Kis idő elteltével nyomasztóvá vált a várakozás, a nézők feszengtek a székeken, forgolódtak, egymást kérdezgették, nem tudták, mi történik. A producer azonban kitartott, bár hiába adta be a képet, az állítólagos szupertehetségű Iván dumashowja nem indult. Szép lassan érett a katasztrófa.

Tündi elkérte Balázs telefonját, és üzenetet küldött a producernek: Zárják ránk az ajtót!

Hirtelen kulcszörgés hallatszott kívülről, majd záródott az ajtó. Odabent a meglepetéstől egy ideig senki sem szólalt meg, de Marianna gyorsan kapcsolt, és férjére kacsintott:

– Emlékszel drágám, amikor a lépcsőházban ránk zárták a villanyóraszekrényt, pedig csak egy kis huncutkodásra lopóztunk be?

– Az nem csak egy „kis” huncutkodás volt, ahogy én emlékszem – kacsintott feleségére Iván.

Ezután Iván megállíthatatlanul beindult, jöttek a sztorik. A nézőtérre kiadták a képet és a hangot. A nézők rövid idő alatt ráéreztek Iván humorára, a spontán poénok, a kisfiús, de érett vagányság megtette a várva várt hatást. Különleges íze, zamata volt minden csattanónak, dallama volt a sztoriknak.

A producer válláról szinte hallhatóan zuhantak le a sziklák, miközben ő is rázkódott a röhögéstől.

Már fél órája ment a stand-up, amikor egyszer csak Iván felfigyelt rá, hogy milyen érdekes, olyan mintha nem csak a stúdióban bent rekedt barátai nevetnének, amikor végére ér egy sztorinak.

– Maradjatok csak egy kicsit csendben! – szólt rá Iván a többiekre. – Mintha visszhangozna a nevetés. Amikor ti nevettek, utána kintről is hallani.

Ezen a bentiek derültek egy jót, majd mintha kintről is hallani vélték volna.

Ezt követően Balázsék bevallották a kamerákat, majd kicsit ijedten várták a hatást. Iván lassan megértette, hogy rögtönzött előadását mindenki látta a nézőtéren. Kinyílt az ajtó, és a producer céltudatosan Ivánhoz ment, kinyújtotta felé a kezét, bemutatkozott, majd nemes egyszerűséggel a következőt mondta:

– Mit szólna, ha lenne egy ajánlatom az ön számára?

– Sajnálom! – vágta rá Iván. – Nős vagyok. Talán egy másik életben. Egyébként csak hogy megvigasztaljam, maga nagyon jóképű, ha csaj lennék, járnék magával.

Ez végképp beindította a tombolást a nézőtéren. Mire Iván és barátai visszaértek a helyükre, már mindenki állva tapsolt. És ezután így ment ez minden egyes fellépésen.

Iván az elején még kicsit félszeg volt, de végül úgy belejött, hogy felülmúlta a legoptimistább várakozásokat is. A közönség imádta. A média felkapta. Megszokta a szereplést, fürdőzött a sikerben.

A jelenben

– Egy ilyen tehetséget kötelességünk megismertetni annyi emberrel, amennyivel csak lehetséges – fejezte be a producer.

Iván megtörölte szemét, hálásan nézett rá, majd a kezében tartott két csomagra tekintett.

Az egyikben egy plakátot tartott, mely egy önálló estet reklámozott, a másikban egy válogatás DVD-t a legfrissebb előadásaiból. Mert tényleg megérdemelte.

Egydollárosok a falon

A lenyugvó nap félhomályba borította a kis olasz vendéglőt. A zártkörű rendezvény táblát figyelmen kívül hagyva nyugodt, határozott mozdulattal egy férfi lépett be az étterem ajtaján. A tulajdonos azonnal elébe sietett, láthatóan már várta illusztris vendégét.

– Ahogy kérte, Mr. Saint, ma délutánra bezártunk.

A vendég megigazította kabátját, majd a kalapját is magán hagyva helyet foglalt a bejárat melletti bokszban. Vállig érő haját hátra dobta, kényelmesen elhelyezkedve felnézett a vendéglősre, kért egy teát, majd hozzátette:

– Megígérem, senkinek sem fog bántódása esni.

– Ha más kérte volna, akkor biztos nem mentem volna bele a dologba, de a lekötelezettje vagyok, láthatja, betartom a szavam.

A vendég színpadias mozdulattal benyúlt a belső zsebébe, és kivett belőle egy bekeretezett egydollárost.

– Én is betartom a szavam, elhoztam a kötelezvényét.

– Nem is várja meg a találkozót?

– Szükségtelen – válaszolta Mr. Saint. – Teljesítette, amit vállalt. Egyébként sem kizárt, hogy sietősen fogok távozni. De ne aggódjon! – mosolygott a vendéglősre. – Mondtam, hogy önöknek nem eshet bántódása.

Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és egy harmincas éveiben járó pár lépett be. A férfinak nyúzott volt az arca, míg a nőnek a sírástól vörösek a szemei. Egyből odaléptek Mr. Saint asztalához. A vendéglős felkapta a képkeretet, bement a belső helyiségbe, magára hagyva vendégeit.

– Üljenek oda! – mutatott egy hátsó asztal felé Mr. Saint. – Visszakapják a kislányukat, minden rendben lesz. Még fél óra, és a rémálomnak vége.

A férfi belekarolt a feleségébe, akinek jólesett a támogatás. A nő attól tartott, hogy erőtlensége miatt saját lábán még azt a pár métert sem képes megtenni a távolabbi sarokban lévő asztalig.

– Mielőtt vége ennek az egésznek, meg kell ígérnie, hogy soha többet nem vállal semmiféle munkát maffia közeli körökben.

– De hisz tudja, hogy csak könyvviteli tanácsadásként indult – próbált védekezni a férfi.

– Előnyt remélt belőle – nézett rá szúrós szemmel Mr. Saint. – Maga szerint a kikötői vámhivatal főkönyvelői pozíciója csak úgy az ölébe pottyant? Tudnia kellett volna, hogy aki ad, az utána kérni fog.

– És maga mit fog kérni tőlünk, ha visszakapjuk a kislányunkat? – kérdezte halkan a könyvelő

felesége.

– Egy apróságot – nézett vissza rá mosolyogva Mr. Saint. – Csak legyünk túl ezen az egészen.

Miután helyet foglaltak, újra nyílt az étterem ajtaja. Két férfi lépett be. Marcona tekintettel néztek az első bokszban a teáját nyugodtan kortyolgató fiatal szakállas férfira. Egyikőjük odalépett a házaspárhoz és rekedtes hangon rájuk förmedt:

– Ki az az ember? Megmondtuk, hogy egyedül jöjjenek. A főnök ennek nem fog örülni.

– Engedelmükkel én fogom bonyolítani az üzletet – szólalt meg Mr. Saint, miközben elővett egy öngyújtót.

Az asztala közelében álló férfi benyúlt bőrdzsekije belső zsebébe.

– Arra semmi szükség – emelte fel a kezét Mr. Saint. – Az adatok itt vannak nálam, de ha még egy lépést tesz, akkor véletlenül hamuvá porladnak. Hozzák be a kislányt és folytathatjuk a tárgyalást a főnökükkel együtt.

A házaspár mellett álló férfi elővette telefonját, felhívta az étterem előtt várakozó főnökét, és tájékoztatta a fejleményekről. Alig tette le a telefont, máris újból nyílt az ajtó. Egy rendkívül jól fésült középkorú férfi lépett be rajta. Miután felmérte a helyzetet, odakiáltott a házaspárnak úgy, hogy közben le sem vette a szemét az első bokszban teázó férfiról.

– Lesz még más meglepetésben is részem?

– Senki más nincs itt rajtunk kívül – felelt a könyvelő. – Hol van a kislányunk?

– Az adatok?

Mr. Saint anélkül, hogy egy árva hangot is kiadott volna, felemelte kezét, amiben egy pendrive lapult.

– Ide vele! – lépett feléje a maffiózó.

– Még egy lépés, és elvesznek az adatok! Most azonnal hozza be a kislányt vagy búcsút mondhat az üzletnek. Adja vissza a szüleinek a gyermeket, aztán megkapja, amit akar, és mehet mindenki a dolgára.

– Valami nem stimmel, főnök! – Igazította meg az ajtó közelében álló fickó jól láthatóan az övébe bújtatott fegyverét.

– Csendet! – mordult rá a főnöke, majd idegesen felhívta a kocsiban várakozó negyedik társukat.

– Hozd be!

Pár pillanat múlva megjelent a negyedik maffiatag egy copfos, hat év körüli kislánnyal a karjában.

– A pendrive-ot, most! – utasította a maffiózó. – Ha nem adja ide, akkor az első golyót a kislány kapja.

– Csak ne olyan hevesen! Ha megkapja az adatokat, akkor mi lesz a biztosíték arra, hogy többet nem bántja ezt a családot?

– Nocsak-nocsak, maga nem is olyan hülye – vigyorgott a maffiózó.

Ekkor újból nyílt az ajtó. Szintén kalapban egy szakállas ember lépett be az ajtón. Prémgalléros kabátja és stílusos öltözéke kompenzálta elhízott alakját. Az egész megjelenése rendkívül erős kisugárzással párosult. A férfi elégedetten konstatálta, hogy a bent lévők rögtön felismerték. Mind a négy maffiózó lefagyott. Főnükük testtartása kissé megrogyott, három másik társa pedig lehajtott fejjel épphogy csak meg nem hajoltak a belépő férfi előtt.