Idÿllek
– részlet –

jelenkor

© 2022 Borbély Szilárd jogörököse
© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A borítón Rozsda Endre Tekintet című festménye látható.
Hungart © 2022
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978 963 518 181 0

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Elektronikus könyv Nagy Lajos

1 | AmIKoR

1.1
Gyászvers Szuromi Lajos halálára

Zavartak vagyunk, ha a halálról kell

beszélni, amely a Létezésnek része

csak. Nem maga a létezés. Mert miért

is örülünk minden napnak, amely

felsüt ránk, mígnem görnyedt testünk

elnyugszik nyugtával este? Minden

dolog a Vég felől beszél nekünk a

Kezdet védtelenségéről. Mert átadjuk

magunkat teljesen a pillanatnak, mikor

az öröm a testen át jön túl közel

hozzánk. Vagy van távolság a test és én

közöttem? – Miért nehéz a búcsú és

miért oly könnyű súly a gyász vajon?

Az élet megy tovább, mondják…

De mit mond ez annak, aki halott?

Hogyan búcsúzzunk attól, aki már nincs

közöttünk? Vagy talán sose volt…

Hogyan búcsúzzunk attól, akihez nem

beszélhetünk többé – csak róla mindig?

Mint ahogy beszédünk mostantól

fogva csak szólhat róla, de nem szólíthatja

többé? – Kit is? Azt, aki volt. De ki volt

az, akit jobb híján őnek mondunk?

Aki itt van még mindig mint

por és hamu. Mert a test végezetül

nem igényel mást, csak formákat.

Amikor a fájdalom már csak a testnek

fáj: akkor már nem fáj elbocsátani azt,

akit a fájdalom jelent. A fájdalom fia,

akár az urna, olyan, a testet jelentő

forma. Jel. – Csónak alakú fejfák, keresztek,

faragott kövek úsznak el a Lét vizén

szemünk előtt. Egy akác, a zöld lomb,

míg konok virághagymák a földben

alszanak. Rózsák, szegfűk és ciprusok;

borostyánok mérges zöldje. És újabban

az árnyékban élő, szerényen lehajló

páfrány. Jelek ezek mind, amelyek

a testre utalnak. Arra a picinyke szóra,

az őre. A halott nyelvére, amely egykor

beszélt. És mint a méz, ajkáról a szavak

harmatoztak. De kit jelentenek a

mondatok, amiket mondott? És

az emlékezet görget hangokat

maga előtt. De kire emlékeznek,

amikor emlékeznek? – Hogyan

engedjük el azt, aki már nincs

is közöttünk? Vagy talán sohasem

volt közelebb, mint most…

Hogyan búcsúzzunk attól, aki

messzi útra kél, de fülébe hang

nem ér el többé már? A kezet

hogy engedjük el, amely sosem

fogott, markolt görcsösen, csupán

kitárta ujjait? Mert bár a kéz tett-vett

annyi éven át, nyugodni hogy fog,

és hol is? Elengedni a kéz szokott holt

tárgyakat. Babrál ezzel-azzal, s elejti,

engedi, hogy el. De hogy elengedjük azt,

ki nincs már közöttünk, ki kéri azt?

A gyász csak róla szól talán,

a távozóról? Akit elbocsát az

önvád és a lelkiismeret-furdalás,

hogy mennyi mindent nem

hallgattunk meg. Hány nehéz

szavát. Tudásunk fájó terheit

a kávé mellett adta volna át,

ha bírtuk volna súlyát életének…

De minden élet olyan súlytalan

a másik szemében. Súlya csak

a hallgatásnak van. Verssorokban

hinni mit jelent? Belőlük élni

füst és kávé közt, míg az idő

elpereg. A hosszú hamu a

cigaretta végén lehullni készül

minden pillanatban. Egy gondolatra

szavak hálóját vetni készül a

hunyorgó szem mögött a test

lakója. Mígnem eltűnik e szűk

földről örökre lénye is vele. De

az idő: szaggatott csend. Az idő

csupáncsak forma. Egy szerkezet.

A testben nincs idő, ezért halandó.

Csak a beszéd halhatatlan, és az én.

Az én. Ti-tá… Egy jambus az. A beszéd:

formatartó. Ezért örök. Mint minden

gondolat, amelynek hangot adtak.

[Tata, 2010. augusztus 9–10.]

2 | VaLaMInEK

2.1
A Deukalion Termelő Szövetkezet

1a

Amikor az istenek vizet bocsátottak a földre,

az átemelő szivattyút épp apám kezelte. A görbe

folyó gátja mellett lapult a kis kunyhója.

Sivár férfiszoba, rideg deszkabódé volt,

az ablaka berácsozva. Egy nagy rozsdás

vaslakat zárta. Zsír és pálinka volt benne

kenyérrel. Füstölt sonka, szalonna kevés.

1b

A gátat két vascső fúrta át. Nehézkesen

pöfögött a dízelmotor, amely meghajtotta

a szivattyú hengereit, amelyek jártak

1c

le s fel egész nap. Borzasztóak a gépek,

mert nem fáradnak soha el. Valami elátkozott

erő hajtja őket örökké. Szívták fel a hatalmas

csőbe a folyó vizeit. Roppant kígyóként

tekergett a rozsdás cső a folyótól át

a mezőre. Ráccsal meg szűrőkkel volt

a vége lezárva, hogy elszippantsa a görbe

2

futású mederből a vizet. Apám nézte a gép

óráit, kapcsolta a fekete bakelitből készült

fő- és alkapcsolókat. Figyelte, simogatta, meg-

szelídítni próbálta a borzalom gyermekeként

született vasszerkezetet. A gép nem aludt,

és apám szolgálta egész nap, éjjel és nappal.

Csodálata tartotta lekötve. A gép megbabonázta,

és nem tudott szabadulni előle. Vigyáznia kellett

a nyomásra, a motor hűtésére, az olajozásra,

hogy a népgazdaságot kár nehogy érje soha.

3a

Így telt az idő. Nagy hordókban állt ott a

gázolaj. Körülötte a kiégett fű zörgött, ha

szél futott végig a parti füzek koronáján. Eldobott

rongyokkal szívta apám fel az elcsöpögött

olajat. Fényesítette az alkatrészeket, a

tompa fémrudakat smirglizte, hogy csillogjon

az öntvény. A ritka rézcsövek ragyogása

olyan volt, mint az őszi lombkorona

látványa. A sárga- és a ritka vörösréz tiszteletet

keltett. Meg az új anyag, az addig sose látott

nikkelborítás. Az autók meg a vadiúj

motorok luxusa volt ez a fém. És mint Kirké

szigetén, itt a gépek varázsolták el az

embereket. A férfiakat, akik a gépek közt

3b

laktak. Kék munkásruha, bakancs, egyhetes

borosta az arcon. Gyomorszagú csókot

kaptam apámtól. Hányás- és pálinkaszagot. El-

morzsolt könny volt szeme sarkában. Meg-

alázottság, félelem és sunyiság érződött

ekkor ki belőle. Rozsda és gépzsír, kipufogó

szaga terjengett errefelé. Apám előjött a

kalyibájából, amelyben a szolgálatot teljesítette.

Nem jöhetett haza hozzánk, mert a népgazdaság

meg a téesz vagyonát őrizte: a gépet.

Karbidlámpával világított a sötétben, azzal

ment le fenekezni a folyóra. Harcsákra

vadászott, a folyó isteneitől titkon orozva

4

el. Így múlt el az ősz, mikor a rizstáblák már

szomjasan várták a tavaszt, hogy beleplántálják

a zsenge növényeket. Ezért ősszel előkészítették

a talajt, mert még sose látott senki erre növényt,

csak a boltban a rizskását hántolva. Csak a B rizst.

Az istenek izgatottan lesték e merészséget, amely

megváltoztatta a tájat. A Deukalion téesz példa

gyanánt állt a többi előtt. A szikes talajon hogy

terem majd új világ: zöld tenger, amelyből

a zárszámadáson osztanak majdan a tagoknak

végre haszont is. Apám hitt benne, hogy a mostani

ötéves terv már elhozza a jobb életet minekünk is.

5a

Anyám nem hitte soha, azt mondta apámnak,

hogy meneküljünk, amíg lehet el. Nincs ennek

értelme semmi. Gyűlölnek minket. Még a családod

se akarja, hogy itt légy, mondta. Miért kapaszkodsz

beléjük, ha ők se szeretnék. Itt semmit se tanulnak

5b

a gyerekek. De apám csak ragaszkodott, és

nem tudta elhagyni a helyet. De az árvíz után

kizavarta őt a falu, kivetette magából. Kirúgták

a téeszből, de ő másnap reggel bement, felvette a

munkát, mintha mi sem történt volna. Mert van

családja, el kell tartani őket, ezt nem tehetik,

mondta, és könyörögve akarta a munkát. Aztán

5c

mégis kidobták a műhelyből, ahol szerelőként tette

volna a dolgát. Eljárt két faluval odább, Kömörőbe

a keverőbe. Járt a talajosokhoz, akik földgyalukkal

dolgoztak. Rizsföldeket készítettek, gátakat, a termő-

réteget legyalulták. Járt az erdészethez télen,

törzsöközni. Volt munkanélküli: makkot szedett

az erdőn, eladta a disznós gazdáknak, hogy hízzon

az állat. Taplógombát szedett le a fákról. Aztán

6a

amikor senki se vállalta a Rizstelep gépházában az

átemelő szivattyú kezelését, amellyel a rizsföldeket

kellett víz alatt tartani nyáron, meg a távollétet

a családtól, akkor őrá gondolt a vezetősség. Hat

hónapig tartott a tanfolyam, amelynek díját hitelre

fizette anyám ki. De az első ősz után a következő

tavaszon jött a Nagy Árvíz, és néhány hordót

elsodort magával a lerohanó zöldár. Kártérítésre

kötelezte apámat a téesz, hivatkozva a gondatlanságra.

A kár nem vita tárgya. Az összeg akkora volt,

6b

hogy anyám összeomlott. Apám szót emelt, mire

megverni akarták. Ekkor szaladt el a kerteken át,

és két évig alig láttuk. Éjszaka jött begubózva

ruhába, a kert felől felosont. Hajnalban már tova-

futott elmenekülve, hamarabb, hogy a hajnal rózsája

az ég alján szirmát kinyitotta. Mi meg éltünk

7

egyedül, szedegetve az erdőn. Anyám

tavasszal csalánt gyűjtött, hogy levest főzzön

belőle. Míg apám egy fészerben lakott,

két évig kutatva a munka után mindig. Almás-

ládák raktára volt a szobája. A göngyöleget

tartották ott. Ebből készített magának

bútort. Ládákat rakott egymás mellé. Össze-

kötözte spárgával. Egy szivacsot tett rá, meg

egy katonai plédet. Almásláda volt a széke.

Állítva két láda az asztal. Így élt az

apám két évig. Közben a Deukalion téesz

földjén elapadt a víz. Elnyelte a föld a Rizs-

telepet. Maradt a szikes, ami addig is ott volt.

2.2
Bécsikék, legyek

1

Minden munkát, mintha összebeszéltek volna

az istenek, egyszerre végeztek. Az udvar elseprése

volt az első. Persze csak az állatok etetését

követően. Hajnali ötkor már kezdték a fürgébb

istenek. Az álmatagok, a lusták, a trehányak is

lassan előjöttek hatra, amikor megszólalt a

harang. A tapasztott falú házak meszelése is szinte

minden portán egyszerre esett meg. És minden évben

ugyanakkor indultak ki a Nagyerdőre a májusi

első meleg napok után, ha nagy eső volt, a meleg pára

kihozta, és kezdődött a törzsökgomba szedése. A régi

2

mészréteget az eső egy év alatt lekoptatta. Ekkor

jött el az ideje a megújításnak. Az első szikár

tavaszi fényes napokon a friss mész hamar száradt

és keményedett meg annyira, hogy az őszi és téli

esőt, fagyot átvészelje majd. Amikor a kiscsibéket

már a rosta alatt, hogy el ne kapdossa a héja,

a szarka, ki lehetett tenni a híg levegőre, már

nem kellett a szakajtókban tartani, vagy csak a

konyhák földjére letett rosta alatt, a leszórt

szalmán napközben, vagy hagyni szabadon, hogy

szétjárjanak kását szedegetni. Ekkor már lehetett

3

kirakni, mert a nap fénye erősíti őket, meg a csinár

az árokszélről, a tövisrakások alól szedve. A disznósól

karámja mellett sarjadt, elsőként a növények között,

amikor zöld színnel frissítette meg a kertet, nekiláttak

az istenek a meszelésnek. Az első a külső meszelés

volt. A széles fejű, hosszú nyelű égimeszelővel az

ereszig fel lehetett nyúlni. Egyszerre kellett azért

is csinálni az effélét, mert a ház hátsó falának

megfrissítéséhez a szomszéddal is szóba kellett

állni. A házak hátsó fala ugyanis a mezsgyére lett

alapozva. A szomszédok pedig mindig összevesztek,

vagy legalább megnehezteltek egymásra. A tavaszi

meszelés a megbékélés ideje volt ezért. Akárcsak

a tavaszi böjt, a tisztulás része. És ekként a meszelés

is, mert a legfőbb célt, a tapasztott fal védelmét

soha nem említették, csak a megfrissülést. Mikor

4

vége volt a napokig tartó munkának, megnyugodtak,

hogy most akkor végre megint friss. A tapasztott

fal repedéseit mindig el kellett simítani, mert a

réseket a mész tömítette, a víz ellen a vályogfalat

is védte egy éven keresztül. De a télvíz idején

tavaszra a fagyok a hajszálvékonyakból gyerekujjnyi

5

vastag réseket tágítottak. A tavaszi meszelés

idején mi, pulyák rohangáltunk az utcán szenes-

lapátokkal a kézben, és ekkor mindenki lószar

után kutatott. Mert a tapasztóanyag úgy lesz jó,

ha a földet és a polyvát a friss, puha zsíros

lószarral gyúrjuk össze. Selymes érzés volt

ez az agyagos föld, meg a polyva és a lószar

keveréke. A réseket eltüntette, de a földes

konyha kopott felszínét is ezzel húztuk át.

Ez volt a mázolás, mert a kéreg, a máz kellett,

hogy majd egy éven át könnyen lehessen seperni

fel a ciruseprűvel, meg hogy az elcsöpögő víz

se csináljon sárt. Mert ha megszáradt, kemény

védőréteget képzett rajta. De előtte mindent

6

ki kellett vinni. Az udvarra ilyenkor költözött

ki a ház. Sütötte a nap a mindig nyirkos

bútorokat meg a rongypokrócot, a penészes

ládát meg a dunnát. De az utolsó munka volt

a legszebb. Amikor a ház alját körben fél méter

magasan kékkel húztuk fel, azzal a szép vakító

kékkel, amit urason csak bécsikéknek

7

mondtak az istenek. És ettől a házak, mint

a mesében, varázsütésre átváltoztak. Mintha

lebegtek volna a nagy ritkán kiszáradó sárban,

amibe ragadt bele ott minden, állat és ember.

Ahogy a levesestányérba áztatott légypapír

levébe, amit a konyhakredencre teszegettek,

és úsztak benne feketéllve legyek. És mellette is

körbe a koszos abroszra vastagon lehullva,

a lábukkal hátukon fekve kalimpáló szivárványos

potrohú legyek, lábuk néha még megrándult.

fÜGGeLéK

Szinopszis

Bukolikatájban

Idÿllek
(Versek)

A kötet a mítoszt használja fel, a mítoszt mint keretet, különösképp pedig a görög mitológia elbeszéléseit használja arra, hogy saját, egyéni történeteit újramondja. Nagyobbrészt a szerző személyes, életrajzi történetei szolgálnak a versek nyersanyagául, mintha azok képesek lennének általános jelentőségű történetekké válni.

Ez persze nem igaz, hiszen esendő, alapvetően érdektelen, jelentéktelen történetek, esetek ezek. Azonban a mítoszi keret, a jelképrendszer, maga az utalások hálózata a mítoszi kód által a szimpla, hétköznapi, szürke eseményeket kiemeli a mindennapi létezésükből, és megmutatja a minden történetben és elbeszélésben ott lévő lehetséges többletet, amelyet ez a nyelv, a mítosz mint nyelv kínál fel.

A szerző (én) saját történetéhez keres olyan keretet, amely lehetővé teszi, hogy távolságot tartson, de mégis a maguk esendőségében figyelhesse meg saját hétköznapi életében azt, ami nem egyéni és talán nem csak esendő. A mítoszhasználat tehát irodalmi játék, de talán lehetőség van arra, hogy több is lehessen. A mítosz alakjai, történetei jelképek, archetípusok, közhelyek, frazémák, retorikai mintázatok stb., miáltal az élet és a szöveg, egy posztmitológiai nyelv összefonódik a mitológia lerombolására, eltörlésére, kiforgatására mindhiába vállalkozó irodalmias írásmódba.

A kötet versei a mítoszt vizsgálják, használják és továbbformálják. A mítosz ugyanis keretet nyújt ahhoz is, hogy kitágítsa a szöveg határait és megállítsa az időt.

Borbély Szilárd

Jegyzet a Bukolikatájban kiadásához

E posztumusz kötet Borbély Szilárd 2009 és 2013 között született hosszúverseinek gyűjteménye. A tervezett munkáról a Bárka online-on a következőképpen nyilatkozott Ayhan Gökhannak 2013 júniusában: „Egyébként pedig mindig versszövegen töröm a fejem, és versnyelveken. 2009 óta hosszúverseken dolgozom leginkább, Bukolikatájban (Idÿllek) munkacímmel. De inkább csak nyáron.”*

A szövegkiadás a számítógépes hagyatékban fellelhető, 2013. április 21-én létrehozott és 2013. június 18-án utoljára mentett fájlon alapszik, melyhez külön dokumentumban a szerző 2013. április 19-én tartalomjegyzéket is készített. Ennek verssorrendje pontosan egyezik az ultima manusnak tekinthető kéziratfájlba összegyűjtött szövegekével. A kötettervet, valamint az egyes versek fájljait a költő özvegye, Mészáros Ágnes bocsátotta rendelkezésünkre.

A kötet szerkesztése során a kézirat legutolsó verzióját minden esetben összevetettük az egyes verseknek a szerző által külön is mentett fájljaival, valamint a nyomtatásban publikált verziókkal; esetenként a folyóirat-szerkesztőségek is segítségünkre voltak a levelezés és a korrektúrafordulók nyomon követésében. Egyes versekben vannak csekély mértékben eltérő szöveghelyek, ezek jellemzően a korábbi közlések esetleges hibáinak javításai az ultima manusban, de néhány versben Borbély, még ha korrektúrában kérte is, nyilvánvaló hibákat vélhetően elfelejtett visszajavítani. Különös ilyen szempontból A paraszt Párkák című vers sorsa, amelynek két folyóirat-publikációja is van: a Tiszatáj 2011/12. számában, illetve a Műút 2012/33. számában. A Műút szerkesztőségének 2011. szeptember 11-én küldte a kéziratot, a Tiszatájnak négy nappal később, és a végső fájlba is ez a verzió került be, s noha a Tiszatájtól korrektúrában kért javításokat, ezeket végül elmulasztotta átvezetni az összeállított anyagba; jelen kiadásban ezekkel a korrekciókkal közöljük a verset. Az elütéseket, vesszőhibákat és egyeztetési hibákat javítottuk, de meghagytuk a tájnyelvi kifejezéseket, mint például elektormotor, szelídítni, szárítni, fordítni, spájsz, még ha olykor – következetlenségnek tűnve – több változatban fordulnak is elő (akárcsak a Nincstelenek című regény szövegében): funér–furnér, alamónium–alumónium stb.

Az Árkádiai legelő, alkonyi angyal című vers 2. szakaszában nem korrigáltuk ezt a sort: „…és amikor felemelték nagy fejüket, / a felemelt üres vidér. A játékosabbak rázták…” –, de itt a jegyzetben kísérletet teszünk javítási/értelmezési javaslatra: „…és amikor felemelték nagy fejüket, / a felemelt üres vidért a játékosabbak rázták.”

A kötet függelékében két vers és a szerző tervezett kötetének szinopszisa olvasható. A Kirké, disznószíve és a Pegazus, szárnyak nem került be Borbély 2013. júniusi tervezetébe, de mivel mindkét szöveg tematikusan, formailag és versvilágát illetően is szorosan hozzátartozik a Bukolikatájban középső ciklusához, a kötetbeli publikálás mellett döntöttünk. A Kirké, disznószíve a 2000 folyóirat 2013/11. számában jelent meg, a költő a szerkesztőségnek 2013 októberében küldte; a Pegazus, szárnyakat a Jelenkor folyóirat közölte a 2013/12. számában, a szerző 2013 novemberében küldte a verset a lapnak. A szinopszis, amelyet Borbély Szilárd 2013. április 24-én véglegesített, az NKA alkotói ösztöndíjához készült, melyet 2013-ban elnyert.

A kötet kiadásához nyújtott segítségéért köszönettel tartozunk Mészáros Ágnesnek és Krupp Józsefnek, továbbá a folyóirat-szerkesztőknek, akik betekintést engedtek a szerzővel folytatott levélváltásukba: Ambrus Juditnak, Áfra Jánosnak, Ágoston Zoltánnak, Jenei Lászlónak, Orcsik Rolandnak és Varga Zoltán Tamásnak.

Nagy Boglárka

Lábjegyzetek

* Ayhan Gökhan: Interjú Borbély Szilárddal, barkaonline.hu/

TARTALOM

1 | Amikor

1.1 Gyászvers Szuromi Lajos halálára

2 | Valaminek

2.1 A Deukalion Termelő Szövetkezet

2.2 Bécsikék, legyek

2.3 A paraszt Párkák

2.4 A Tinószemű

2.5 A Graiák ősz haja

2.6 Dionüszosz és a pucák

2.7 Árkádiai legelő, alkonyi angyal

2.8 Ariadné öregkorában

2.9 Ekhó a verandán

2.10 Merkúr a határba

2.11 Hermész, a tolvaj isten

2.12 Próteusz a pszichiátrián

2.13 Ikarosz a lakótelepen

3 | Vége

3.1 Gyászvers Szuromi Lajos halálára

Függelék

Kirké, disznószíve

Pegazus, szárnyak

Szinopszis. Bukolikatájban

Krupp József: Az idill alakváltozásai. Utószó

Jegyzet a Bukolikatájban kiadásához

Lábjegyzetek

jelenkor.libricsoport.hu
facebook.com/JelenkorKiado

ISBN 978 963 518 181 0

Elektronikus verzió:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, Monsterrat