Gilbert Keith Chesterton

Mi a baj a világgal?

Századvég Kiadó

Budapest, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gilbert Keith Chesterton: What’s Wrong with the World

Cassel and Company, Limited

London, New York, Toronto & Melbourne, 1910.

Hungarian translation © Vági Barnabás

A fordítást az eredetivel egybevetette: Görgényi Tamás

Előszó © Görgényi Tamás

Könyvterv: Kónyi Zoltán (K8)

Borítóterv: Albert Anna

© Századvég Kiadó, 2019

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5164-59-0

Tartalom

Kiadói előszó

Ajánlás

Első rész – Az ember otthontalansága

I. Az orvosi szemlélet téves alkalmazása

II. Az elméleti ember fontossága

III. Az új képmutatás

IV. A fenyegető múlt

V. Félbehagyott templomok

VI. A tulajdon ellenségei

VII. A család szabadsága

VIII. A kalandos otthon

IX. Hudge és Gudge története

X. Zsarnoki optimizmus

XI. Jones otthontalansága

Második rész – A birodalmi szemlélet: a férfira vonatkozó félreértés

I. A harcias hazafiság bűvöletében

II. A bölcsesség és az időjárás

III. A közös látomás

IV. Az esztelen szükség

Harmadik rész – A feminizmus, avagy a nővel kapcsolatos tévedés

I. A szüfrazsettek erőtlensége

II. Az univerzális bot

III. Az otthon egyenjogúsítása

IV. A takarékosság romantikája

V. Chloé szívtelensége

VI. A pedánsok és a barbárok

VII. A modern nő behódolása

VIII. A címerliliom jelentése

IX. A jóhiszeműség és a bitófa valósága

X. A magasabb rendű anarchia

XI. A királynő és a szüfrazsettek

XII. A modern rabszolga

Negyedik rész – A nevelés, avagy a gyermekkel kapcsolatos tévedés

I. Napjaink kálvinizmusa

II. Félelem a törzsi átoktól

III. A környezet fortélyai

IV. Az igazság a nevelésről

V. Egy gonosz kiáltás

VI. Az elkerülhetetlen tekintély

VII. Mrs. Grundy alázatossága

VIII. A széttört szivárvány

IX. A cél korlátozásának fontossága

X. Egy érv a köziskolák mellett

XI. A képmutatás iskolája

XII. Az új iskolák áporodottsága

XIII. A kitagadott szülő

XIV. Az ostobaság és a nők oktatása

Ötödik rész – Az ember otthona

I. A rovarok birodalma

II. Az esernyőtartó félreértése

III. Gudge roppant kötelessége

IV. Egy utolsó példa

V. Konklúzió

Három megjegyzés

I. A női szavazati jogról

II. A tisztaság oktatásáról

III. A paraszti tulajdonrendszerről

Kiadói előszó

A könyv, amelyet kezében tart az olvasó, először 1910-ben jelent meg Angliában. Még senki sem tudta, hogy hamarosan a történelem egyik legsötétebb korszaka következik, amelyben civilizációnk kifordul magából. Ha tudni nem is, érezni azért már lehetett, hogy baj van a világgal. A jelek sokasodtak. A politikai, gazdasági, hatalmi feszültségek sűrűsödő felhői alatt éles és heves társadalmi viták zajlottak. Ezekben az időkben mindenféle bizarr és morbid nézetek, irányzatok bukkantak föl a tudományban, művészetben, társadalmi ügyekben, melyek nyomán nem is sokára szélsőséges és pusztító politikai nézetek, ideológiák nyertek teret Európában.

Ez a könyv e viták zajában született, de valójában nem a vitákhoz kívánt hozzá szólni. Sokkal inkább az egész korszellemhez, amelyben e viták kialakulhattak. Jó példa erre a női választójog kérdése. Ma már talán nehezen érthető, hogy az egyik legélesebb vita akkoriban e kérdés körül zajlott. E vitának igazi pikantériáját és élét is éppen az adta, hogy Nagy-Britanniában a nők választójogát a nők többsége ellenezte ekkor. Mégpedig azért, mert úgy gondolta, hogy a politika afféle csúnya férfidolog, ami nem méltó a szebbik nemhez. Mások ezzel szemben azt kezdték hangoztatni a nemek közti egyenlőség nevében, hogy nincs is szebbik nem, mivel egyik sem lehet szebb a másiknál. Innen már csak egy lépés volt, hogy nem is léteznek nemek, a férfi és nő egyenrangúsága nem engedi meg, hogy az élet bármely területén különbség legyen köztük. Gondoljunk erről bármit, az már tény, hogy a vitát ez utóbbi felfogás képviselői nyerték meg. De ma már azt is látjuk, hogy nem érték be ennyivel.

A női választójog kérdése azonban régen eldőlt. Ma már senkinek nem jut eszébe civilizációnkban – amin egyelőre még a nyugati, keresztény civilizációt érthetjük – megkérdőjelezni a nők választójogát.

Chesterton ellenezte a női választójogot. Egyfelől azért, mert azokkal a nőkkel értett egyet, akik úgy gondolták, hogy a politika nem való a nőknek. Nem azért, mintha túl komoly dolognak tartotta volna. Ellenkezőleg, túlzottan komolytalan dolognak tartotta a nők csodálatos hivatásához, a család és otthon összetartásához képest. És mivel a nők között akkor még ez a nézet volt többségben, Chesterton ellentmondást vélt fölfedezni abban is, hogy a demokrácia nevében egy kisebbség kényszerítse rá akaratát a többségre. (Ugye, innen nézve már nem is tűnik annyira távolinak a probléma!) Chesterton szenvedélyesen hitt a demokrácia eszményében akkor is, amikor senki más nem hitt benne. És komolyan vette akkor is, ha senki más nem vette komolyan.

Ám, ahogy maga is írja, számára a lényeg mégsem a szavazati jog, még csak nem is a demokrácia kérdése. Ezek részletkérdések ahhoz képest, hogy mit gondolunk a nőről és férfiról, családról, otthonról, gyermeknevelésről, az emberi élet céljáról és értelméről. Ahogy ő maga fogalmaz könyve mondandójáról: „Megpróbálok visszamenni a nők nyugati államokban betöltött szerepének valódi gyökeréig és fennálló hagyományaink vagy akár előítéleteink okáig. Ezért ismételten messzire el kell távolodnunk a modern kérdéskörtől, a mai kor szüfrazsettjétől, és olyan dolgokhoz kell visszatérnünk, amelyek bár jóval ősibbek, mégis jóval frissebbek.”

Valójában a család áll könyvének és talán egész világnézetének középpontjában, a család szempontjából vizsgálja korának jelenségeit, vitáit és felvetéseit. Érvélésének lényege, hogy bárhonnan is nézzük, a két nem különbségeinek elkendőzése és bagatellizálása, a nemek összemosása, s ezáltal méltóságuk gyengítése végzetesen aláássa a családot, az ember boldogulásának lehetőségét.

Ma elsőre úgy látszik, hogy a világ sokkal kevesebbet változott a férfiak tekintetében, mint a nők egyenjogúsága szempontjából, és lényegében csak a nők szerepe hasonult a férfiakéhoz. Ezért érezhetjük úgy, hogy a száz évvel ezelőtti érvelés sokkal kevésbé érintheti érzékenyen a mai férfiakat, mint a mai nőket.. Ez azonban csak illúzió. Ha így lenne, azt jelentené, hogy nincsenek nők és férfiak. Nő és férfi létének és egymáshoz való viszonyának lényegi eleme az, hogyha egyikük társadalmi szerepe, helyzete gyökeresen változik, annak jelentős hatása van a másik nem szerepére, helyzetére is. Épp ez magyarázza korunkban a férfiak látványos elbizonytalanodását. A könyv szerzője jól látta, hogy a nők szerepének politikai indíttatású, erőltetett megváltoztatása idevezet majd.

Chesterton könyvében számos további következtetéssel is találkozhatunk, amelyet ma nyugodtan nevezhetünk beteljesedett jóslatnak. Függetlenül attól, hogy beteljesedésüket üdvözítőnek vagy épp kárhoztatónak gondoljuk.

Beteljesedett az, hogy míg a nők feladata korábban a háztartás és a családról való gondoskodás volt, a XX. század második felére általánossá vált, hogy mindezt a munkahelyi munka mellett kell ellátniuk. Nem nehéz meglátni az összefüggést e jelenség és a népességfogyás között. Beteljesedett, hogy az otthoni teendők a korábbi szabadidő helyét foglalják el, ezért a családokban a háztartási gépek megjelenése ellenére is kevesebb idő jut egymásra, és még inkább a gyerekekre. Chesterton jól látta azt is, hogy a nők munkavállalása nem hozza magával automatikusan nagyobb megbecsülésüket, sőt, összességében inkább növeli kiszolgáltatottságukat.

Beteljesedett az a jóslata is, hogy a család és otthon egyre inkább megszűnik a mindennapi élet központja lenni, helyüket elfoglalja a gyár, a vállalat, a termelés világa. Gondoljunk csak a csapatépítő tréningekre, a munkáltatóhoz való hűség kialakítását szolgáló vállalati stratégiákra.

Chesterton műveiben rendre előkerül a magántulajdon szerepe, jelentősége. Világéletében a kistulajdonok mellett érvelt, szenvedélyesen próbálta felhívni a figyelmet arra, hogy a hatalom és tőke koncentrációja mindent és mindenkit maga alá gyűr, egészen addig, míg már a leggazdagabbak is elviselhetetlennek érzik. Civilizációnk permanens és egyre súlyosbodó válságai láttán nehéz vitatni ennek az álláspontnak érvényességét és aktualitását. Chesterton műve nemhogy nem avult el száz év alatt, érvényessége ma még húsbavágóbb, mint saját korában. Félő, hogy a baj ma is ugyanaz, csak még nagyobb.

A szerző világnézete saját bevallása szerint konzervatív, ami azonban nem azt jelenti, hogy a célja visszaállítani valami régit. Sokkal inkább az, hogy segítsen megtalálni a múltban azt a pontot, ahol rosszul döntöttünk és eltévedtünk. Makacsul vallja, hogyha eltévedtünk, akkor nem az a megoldás, ha továbbmegyünk, hanem az, hogyha visszafordulunk és megkeressük a jó utat.

Chesterton szerint a modern ember fél a múltba nézni, mert gyengének érzi magát, hogy a múlt hibáit kijavítsa. Ezért inkább konokul és elvakultan a jövőt bámulja. A jövőbe dugja fejét. A baj ezzel az, hogy a jövő nem valóság, csupán fikció mindaddig, amíg múlttá nem válik. Aki tehát csak a jövőbe néz, valójában a semmibe néz. Jól látható ez a ma emberének riadt, reménytelen tekintetében.

Görgényi Tamás

Ajánlás

C. F. G. Masterman, parlamenti képviselőnek!

Drága Charles barátom!

E könyvnek eredetileg azt a címet adtam: „A fő rossz”. Gúnyos természetednek nagy megelégedésére szolgálhatott volna a társadalmi félreértések hosszas tanulmányozása, melyeket e rövidebb cím használata okozott. Több kifinomult hölgy szeme elkerekedett, amikor beszélgetés közben odavetőleg megjegyeztem, „Egész reggel »A fő rossz«-on dolgoztam.” Egy vallásügyi miniszter igen élesen felszisszent a székén, amikor azt találtam mondani neki (ő legalább is így értette), fel kell szaladnom az emeletre, hogy kicsit még csiszolgassam a fő rosszat, de egy perc, és ismét ott leszek. Nem tudom, hogy ők milyen okkult vétekkel gyanúsítottak meg, de azt pontosan tudom, hogy mivel gyanúsítom saját magamat; tudniillik azzal, hogy könyvem rendkívül formátlanra és alkalmatlanra sikeredett, így nem is érdemes arra, hogy neked szánjam. Ami az irodalmi értékét illeti, ez a könyv maga „a fő rossz”, annyi szent!

Talán pimaszságom tetézésének tűnik, hogy olyasvalakinek mutatom be nyers összeállításomat, aki két-három roppant lenyűgöző látomást is lejegyzett Anglia ingázó millióiról. Az egyetlen élő embernek, aki életteli nyüzsgéssel tudja megtölteni Anglia térképét, ami egyszerre hátborzongató és irigylésre méltó teljesítmény! Akkor hát miért háborgatlak mégis olyan könyvvel, amely ha el is éri célját (ami szörnyen valószínűtlen), csupán egy dörgedelmes eszmefuttatásnak tekinthető?

Nos, részben azért teszem, mert úgy vélem, nektek, politikusoknak sem árt meg egy-két kényelmetlen ideál; legfőképpen pedig azért, mert felismerheted majd benne számos régi vitánkat, olyanokat, melyeket a világ legcsodálatosabb hölgyei sosem hallgatnak túl soká. És talán abban is egyetértesz majd velem, hogy a bajtársiasság és a párbeszéd fonalát ápolnunk kell, hisz az nagyon sérülékeny. Meg kell őriznünk szentségét, megakadályozva, hogy elszakadjon, mert kötözgetni már nem volna érdemes. Mivel a vita hiábavaló, az embereknek (csak a férfiaknak, persze!) éppen azért kell komolyan venniük; az idők végezetéig is várhatnánk, hogy még egyszer ilyen magasztos nézeteltéréssel legyen dolgunk! De leginkább azért ajánlom neked e könyvet, mert nemcsak a bajtársiasság létezik, hanem egy attól igen különböző dolog is, amit barátságnak neveznek; olyan megegyezés az, mely minden vitánk alapját képezi, és olyan kötelék, amely viszont – ha Isten is úgy akarja – sosem szakadhat el!

Örök barátsággal, G. K. Chesterton

Első rész

Az ember
otthontalansága

I.

Az orvosi szemlélet téves alkalmazása

Egy modern társadalmi kérdéseket boncolgató könyv szerkezete általában pontosan meghatározott. Szabály szerint elemzéssel kezdődik, statisztikákkal, demográfiai táblázatokkal, a kongregacionalisták közötti csökkenő bűnözés bemutatásával, a rendőrök közötti hisztéria növekedésének ecsetelésével, és hasonló holtbiztos tényekkel. És általában olyan fejezettel zárul, amelynek címe: „A megoldás”. Szinte teljes egészében ennek a körültekintő, szilárd alapra felépített tudományos megközelítésnek köszönhetően „A megoldás” sosem kerül meg. A kérdésfeltevés és a válaszadás ezen orvosi sémája teljességgel elhibázott; a szociológia elsődleges műhibája az, amit általában úgy hívnak: a gyógyítást megelőző diagnózis. Ugyanis az ember meghatározásából és szentségéből egyenesen következik, hogy társadalmi kérdésekben a betegséget csak akkor találhatjuk meg, ha a gyógymódot már megleltük.

E tévedés egyike annak az ötven tévedésnek, amelyek a biológiai vagy testi metaforák divatjának modern őrületéből fakadnak. Kényelmes dolog társadalmi szervezetről beszélni, csakúgy, mint a Brit Oroszlánról. Csakhogy Britannia semmivel sem inkább szervezet, mint amennyire oroszlán. Amint egy vadállat egységével és egyszerűségével ruházunk fel egy nemzetet, gondolkodásunk máris megvadul. Abból, hogy minden ember kétlábú, még nem következik, hogy ötven ember kiad egy százlábút. Többek között ez az oka annak az égbekiáltó sületlenségnek, hogy folyton „fiatal nemzetek” és „haldokló nemzetek” csoportjáról beszélünk, mintha egy nemzetnek konkrét fizikai életpályája volna. Az emberek eszerint azt mondják, hogy Spanyolország a végső szenilitás stádiumába jutott; bár azt is mondhatnák, hogy Spanyolországnak most hullanak ki a fogai. Vagy akár, hogy Kanada nemsokára az irodalmi termékenység állapotába kerül; ami úgy hangzik, mintha hamarosan új bajuszt növesztene. A nemzetek emberekből állnak; és meglehet, hogy az első generáció roskatag, avagy a tízezredik életerős. A baklövésnek hasonló alkalmazását láthatjuk azoknál is, akik a nemzeti vagyon növekvő méretét egyszerűen úgy tekintik, mint a bölcsesség és a termet gyarapodását, Isten és az emberek örömére. Ezek az emberek még az emberi testtel kapcsolatos párhuzamuk részleteiben is elvétik a dolgot. Azt a kérdést sem képesek feltenni, hogy vajon ifjúként nő-e a magasba egy birodalom, avagy inkább arról van szó, hogy korosodván éppen elhízik. A párhuzamokban gondolkodó képzelet hibájának minden előfordulása közül a leghitványabb mégis az, amellyel most szembesülünk: a szokás, hogy egy társadalmi betegséget kimerítően leírunk, és csak azután javaslunk valamilyen társadalmi gyógymódot.

Mármost a testi betegség esetében először valóban a betegséget határozzuk meg; és ennek igen frappáns oka van. Habár a testi betegség kialakulását illetően lehetnek fenntartásaink, afelől mégsem lehet kétségünk, hogy milyenné kell újjáépítenünk a testet. Egyetlen orvos sem kíván újfajta embert létrehozni új elrendezésű szemekkel vagy másféle combokkal. Szükség esetén előfordulhat, hogy a kórház az embert eggyel kevesebb lábbal küldi haza, de nem fordul elő, hogy teremtő mámorában egy plusz lábbal eresztené el. Az orvostudomány megelégszik a normális emberi testtel, és pusztán csak helyreállítani igyekszik azt.

A társadalomtudomány ellenben sosem elégszik meg teljesen a normális emberi lélekkel; különféle képzelt lelkeket tartogat eladásra, akár egy bolti eladó. A társadalmi idealista azt mondaná, „Belefáradtam, hogy puritán legyek. Pogánnyá akarok változni.”, avagy: „Az individualizmus sötét próbája mögött ott látom a kollektivizmus fénylő paradicsomát.” Testi betegségekben nyoma sincs ennek a végső ideált érintő diszharmóniának. A páciens vagy akar kinint, vagy nem akar, de bizonyosan meg akar gyógyulni. Senki sem mondja, hogy „belefáradtam ebbe a fejfájásba, inkább egy kis fogfájást szeretnék”, vagy hogy „az egyetlen megoldás erre az orosz influenzára nem lehet más, mint egy kis rubeóla”, sem pedig, hogy „a hurut sötét megpróbáltatásából kilábalva látom már a reuma fénylő mennyországát”. Közösségi problémáink egész nehézségét éppen az jelenti, hogy némelyek olyan gyógymódokat óhajtanak alkalmazni, amelyeket mások még súlyosabb betegségként tartanak számon; az egészséges állapotot pedig olyan végső feltételekhez kötik, amelyekből mások csökönyösen kóros állapotra következtetnek. Mr. Belloc egyszer azt mondta, hogy a magántulajdon fogalmától éppoly kevéssé szeretne megválni, mint a fogától. Mr. Bernard Shaw számára azonban a tulajdon nem a foghoz hasonlatos, hanem a fogfájáshoz. Lord Milner{1} őszinte próbát tett a német takarékosság bevezetésére; ámde sokunk nagyobb vendégszeretettel fogadná a német himlőt, avagy rubeólát. Dr. Saleeby{2} őszinte örömmel bevezetné az eugenetikát; ám én inkább választanám a reumát.

A modern társadalmi diskurzust eluraló s egyben megbénító tény, hogy ennek a vitának már nem egyszerűen a megoldandó nehézség a tárgya, hanem maga a cél is. A veszély tekintetében mind egyetértünk, ám hogy mi a jó, annak kapcsán egymás szemét is kikaparnánk. Mindannyian elismerjük, hogy egy lusta arisztokrácia semmirekellő dolog. De semmi esetre sem látnánk be mind, hogy egy szorgos arisztokrácia a hasznunkra válna. Mindannyiunkat felbőszít a vallástalan papság, de némelyikünk viszolygó dühöt táplálna egy esetleges vallásos papsággal szemben. Mindenki méltatlankodik azon, ha gyenge a hadseregünk, beleértve azokat is, akik még inkább méltatlankodnának, ha erős volna. A társadalmi betegség pontosan az ellentettje az orvosi esetnek. Az orvosokkal szemben mi nem a betegség pontos természetével kapcsolatban állunk vitában, miközben egyetértenénk az egészség természetét illetően. Hanem éppen ellenkezőleg, mindannyian egyetértünk abban, hogy Anglia beteg, de az emberek egyik fele rá se tudna nézni abban a formájában, amelyben a másik fele szerint kicsattan az egészségtől. A közösségi túlkapások oly kirívóak és veszedelmesek, hogy a nagylelkű embereket mind egyfajta képzelt egyetértésbe sodorják. Elfelejtjük, hogy míg a dolgok rossz használatát illetően egyetértünk, a helyes felhasználásukkal kapcsolatban nézeteinknek igencsak különbözőknek kellene lenniük. Mr. Cadbury{3} és jómagam egyetértenénk abban, hogy miként fest egy rossz kocsma. Ahol kettőnk között fájdalmas és lármás civakodásra kerülhetne sor, az éppen a jó kocsma előtti terület.

Ezért fenntartom, hogy a közönséges társadalomtudományos módszer hasztalan, mert azzal kezdi, hogy szétboncolja a nyomorúságos szegénységet, vagy katalogizálja a prostitúciót. Egyikünk sem kedveli a nyomorúságos szegénységet, de a független vagy megszentelt szegénység ettől különböző dolog. Mindannyian ellenezzük a prostitúciót, de nem mind helyeseljük a tisztaságot. A társadalmi veszélyek megvitatásának egyetlen módja, ha tüstént a társadalmi eszménnyel kezdjük. Bármelyikünk látja a társadalmi őrültséget, no de mi volna a társadalmi józanság? Ezt a könyvet úgy neveztem el, „Mi a baj a világgal?”, és a cím felvetését könnyedén és világosan megválaszolhatom. Az a baj vele, hogy nem azzal a kérdéssel törődik, mi a jó.

II.

Az elméleti ember fontossága

Napjainkban terjed egy népszerű filozofikus vicc, amely a filozófusok végtelen és hiábavaló vitáit hívatott kifigurázni. Arra a kérdésre gondolok, hogy vajon a tyúk volt-e előbb, vagy a tojás. Nem vagyok azonban biztos benne, hogy e kérdés akkor is oly haszontalan, ha megértjük a lényegét. Nem szeretném a szót azokra a mély metafizikai és teológiai nézetkülönbségekre terelni, amelyeknek frivol – bár igen vidám – típusa éppen a tyúk és a tojás vita. Kitűnően szemléltethető vele az evolucionista materialisták víziója, mely szerint minden egy tojásból származik, valami homályos és rettenetes ovális csírából, amely merő véletlenségből önmagát hozta létre. Ugyanakkor a természetfeletti gondolatát hirdetők iskoláját (amelyhez magam is tartozom) méltóképpen illusztrálhatnánk azzal az elképzeléssel, hogy a világmindenség egy szent, örökkévaló madárnak, a próféták galambjának tojása. Most tehát sokkal szerényebb céllal folyamodom e mérhetetlen dilemmához. Akár van eleven madár szellemi láncolatunk elején, akár nincs, a lánc végén szükségszerűen megtaláljuk. A madár az, amit célunkká kell tennünk – nem puskával, hanem egy életadó varázspálcával. A helyes gondolkodáshoz azt kell megértenünk, hogy a tojást és a madarat nem gondolhatjuk el két egyenlő kozmikus jelenségként, amelyek örökös váltakozásban fordulnak elő a világmindenségben. Nem egyszerűsíthetjük őket az építészet tojásos-lándzsás díszítőmintájához hasonlatosan tojás-madár sorvezetővé. Az egyikük eszköz, a másik viszont cél, következésképpen különböző szellemi világokhoz tartoznak. A reggelizőasztal okozta bonyodalmakat számításon kívül hagyva, vagyis eredetileg, a tojás egyedüli értelme az, hogy tyúk legyen belőle. A tyúk azonban nemcsak azért létezik, hogy újabb tojást tojjék. A tyúk azért is létezik, hogy illegesse magát az udvaron, dicsőítse Isten kék egét, sőt mi több, hogy ötletet adjon egyes francia drámaíróknak. Lévén tudatos lény, önmagában is értékes lehet. Mármost a modern politikát zajos feledékenység hatja hát. Főképpen annak elfeledése, hogy minden bonyodalom és egyezmény célja végső soron e boldog és őszinte élet megteremtése. Másról sem beszélünk, mint hasznos emberekről és működő intézményekről, azaz kizárólag úgy gondolunk a tyúkokra, mint amelyek további tojásokat raknak. Ahelyett, hogy eszményi madarunk felnevelésén fáradoznánk, amilyen Zeusz sasmadara, Avon hattyúja vagy bármi egyéb, amire vágyunk. Ezzel szemben teljességgel megmaradunk a folyamat és a magzat fogalmi körében. Csakhogy e folyamat szent tárgyáról leválasztva kétségessé és betegessé válik. Ilyenkor a dolgok csírája lesz mérgezetté, és egész politikánk halomnyi záptojássá alakul.

Az idealizmus minden dolgot a lényege szerint vizsgál, vagyis mindössze annyit jelent, hogy a piszkavasat a tűzpiszkálás szempontjából is szemügyre kell vennünk, mielőtt arról beszélnénk, hogy mennyire alkalmas a feleségverésre; hogy előbb meg kell kérdeznünk, elég jó-e a tojás a tyúktenyésztéshez, mielőtt azt kérdeznénk, hogy eléggé megzápult-e a politikában való alkalmazáshoz. Tudom én, hogy aki elsőbbséget biztosít az elmélet felderítésének (ami nem más, mint a cél keresése), az annak az olcsó vádnak teheti ki magát, hogy míg Róma ég, ő csak hegedülget. Egy iskola, amelynek Lord Rosebery{4} az egyik képviselője, megpróbálta a politika eddigi mozgatórugóiként szolgáló erkölcsi, társadalmi eszményeket ama általános és komplex rendszerrel kiváltani, amely azóta a „hatékonyság” gúnynevet kapta. Nem teljesen világos előttem a szóban forgó szekta titkos doktrínája, ám amennyire ki tudom hámozni, a „hatékonyság” azt jelenti, hogy egy gépről bármit helyénvaló kideríteni, kivéve azt, hogy mire való. Korunkban felbukkant egy igencsak egyszerű elképzelés, miszerint amikor valami elromlik, gyakorlati emberre van szükség. Sokkal közelebb az áll az igazsághoz, hogy ilyenkor mindenekelőtt a legkevésbé gyakorlatias emberre van szükségünk, de legalábbis egy elméleti emberre. A gyakorlatias ember olyasvalaki, aki a napi gyakorlathoz szokott, tehát ahhoz, ahogyan a dolgok szokványosan működnek. Amikor ellenben a dolgok másképp alakulnak, akkor csak az olyan gondolkodó segíthet, aki rendelkezik némi elméleti tudással arra vonatkozóan, hogy mitől működnek a dolgok egyáltalán. Való igaz, ha Róma ég, helytelen dolog hegedűt ragadni. De ugyanekkor igencsak helyénvaló a hidraulika elméletéhez fordulni.

Ilyenkor sutba kell vetnünk a napi agnoszticizmust, és meg kell kísérelnünk a „rerum cognoscere causas”-t, vagyis megismerni a dolgok mozgatórugóit. Ha egy repülőgép meggyengül egy ponton, a gyakorlatias ember megjavíthatja. De minél súlyosabb a hiba, annál valószínűbb, hogy valamelyik egyetemről vagy laboratóriumból kócos, ősz hajú, szórakozott professzort kell kerítenünk a baj megfelelő elemzéséhez. Mennél komplikáltabb a zavar, annál őszebb és szórakozottabb teoretikus szükségeltetik a megoldáshoz, és bizonyos szélsőséges esetekben a helyes választ senki más nem adhatja meg, mint a repülőgép egykori (vélhetően tébolyult) tervezője.

A „hatékonyság” természetesen ugyanabból az okból hasztalan, mint az emberi erő és akaraterő eszményítése, avagy a szuperember eszménye. Azért, mert csak akkor foglalkozik az eseményekkel, amikor már megtörténtek. Nincs filozófiája az olyan esetekhez, amelyek még sosem fordultak elő, így azután nincs meg benne a választási képesség ereje. Egy cselekedet annak tükrében lesz sikeres vagy sikertelen, hogy milyen véget ér. Mielőtt elkezdődne, csak helyes vagy helytelen lehet. Nem beszélhetünk egy győztes támogatásáról, mivelhogy akit támogatnak, az még nem lehet győztes. Hasonlóképpen lehetetlen a győztes oldalon harcolni: az ember éppen azért harcol, hogy megtudja, melyik a győztes oldal. Ha egy cselekvés megtörténik, a cselekvés hatékony volt. Ha egy embert meggyilkolnak, a gyilkolás hatékony volt. A trópusi nap éppoly hatékony az emberek ellustításában, mint egy Lancashire-béli művezető ösztökéje a szorgalmassá tételükben. Metterlinck éppoly hatékony volt abban, hogy az emberek lelkét furcsa bizsergéssel töltse el, mint Monsieur Crosse és Blackwell a gyomruk lekvárral való megtöltésében. Mindez azon múlik, hogy ki mitől akar eltelni. Lord Rosebery, a modern szkepticista, vélhetően előnyben részesíti a lelki bizsergéseket. Jómagam igazhitű keresztény lévén jobban kedvelem a lekvárt. Mindazonáltal mindkét cselekedet hatékony volt, amidőn megcselekedték, és hatástalan, mielőtt megcselekedték volna. Bizonyára éppen az a legsúlyosabban álmodozó szentimentalista, aki sokat gondol a sikerre, mert neki mindig visszafelé kell tekintgetnie. Ha csak a győzelmet kedveli, szükségképpen le kell késnie a csatát. Egy cselekvő ember számára az egyetlen lehetőség az idealizmus.

Egy ilyen határozott eszmény messze sürgetőbb és gyakorlatiasabb vitatéma a valóságos angliai zűrzavarban, mint bármilyen azonnali terv vagy javaslat. A jelenlegi káosz egyfajta általános feledésnek tudható be, ami homályba borítja mindazt, amire az ember eredetileg törekedett. Senki sem azt követeli, amire vágyakozik. Mindenki csak olyat követel, amiről úgy véli, meg is kaphatja. Az emberek hamar elfelejtik, hogy eleinte mit is akart az ember igazából. Majd egy sikeres és harsány politikai karrier után maga az egyén is elfelejti. Az egész nem más, mint a másodlagos dolgok extravagáns lázadása, egy utolsó lármás menedékhely. Mármost ez a fajta simulékonyság nem csupán a hősies következetességet teszi lehetetlenné, hanem a leggyakorlatiasabb egyezségeket is. Két pont között a felezőtávolságot csak akkor lehet meghatározni, ha a két pont eközben változatlan. Sikerülhet megállapodásra vezethetnünk két pereskedő embert, akik nem kaphatják meg mindketten, amit akarnak. De ha azt sem mondják meg, hogy mit akarnak, akkor nincs megoldás. Egy étteremtulajdonos nyilván jobban örül, ha minden vendég gyorsan rendel, akár íbiszt párolva vagy elefántot főzve, mintha mind a kezébe temetett fejjel ücsörög, bonyolult számításokat végezve arról, hogy mennyi étel lehet a konyhán. Legtöbbünknek volt már része azokban a kínos élményekben, melyek olyan hölgyek társaságában adódnak, akik perverz önzetlenségükkel több bajt okoznak, mint önző társaik. Akik szinte kiáltoznak a népszerűtlen ételekért, és az asztalnál a legrosszabb helyhez igyekezvén mindenen átgázolnak. A legtöbben bizonyára jártunk már az önmegtagadás e fontoskodó nyüzsgésétől elviselhetetlen fogadáson vagy utazáson. A mi gyakorlatias politikusaink e csodálatos hölgyekénél sokkal alantasabb szándékokból tartják bizonytalanságban a dolgokat, valódi céljaik viszont éppoly kétségesek. Semmi sem akadályoz oly hatékonyan egy megállapodást, mint az apró meghátrálások hínárja. Bármely oldalon zavarba ejtők azon politikusaink, akik jobbnak tartják a világi nevelést, megvalósítását mégis reménytelennek gondolják; akik teljes alkoholtilalmat óhajtanak, de bizonyosak benne, hogy nem követelhetik; akik sajnálkoznak a kötelező iskolai oktatás miatt, ám lemondóan fenntartják; akik akarják a paraszti tulajdoni rendszert, ezért aztán megszavaznak valami egészen mást. Épp ez a bódultan tántorgó opportunizmus kerül mindennek az útjába. Ha az államférfiak látnokok volnának, talán gyakorlati tettek is előfordulnának. Ha egy dolog elvont lényegét keressük, esetleg meglelhetjük konkrét valójában. Ami azt illeti, nemcsak lehetséges megkapni, amit valaki akar, hanem éppenséggel az lehetetlen, hogy csupán egy részét kapja meg, mert senki sem képes világosan kijelölni részt és egészt, mint egy területet a térképen. Ez a régi, tiszta, sőt kemény minőségigény, mely valaha az alkudozást jellemezte, mára teljességgel kiveszett. Elfelejtjük, hogy a „kompromisszum” szó egyebek mellett magában foglalja a hajthatatlanul visszacsengő „ígéret” szót. A módosítás pedig korántsem bizonytalan, hanem oly határozott, mint egy befejezés. Általa a középpont ugyanolyan konkréttá válik, mint a végpontok.

Ha egy kalóz arra kényszerítene, hogy végighaladjak egy palánkon, hiába ajánlja fel nekem józan kompromisszumként, hogy csak egy méltányos távolságig kell elmennem. Ugyanis épp a méltányos távolság dolgában különbözöm a kalóztól. Van egy matematikailag meghatározható pillanat, amely után a palánk átbillen. Saját józan eszem szerint éppen e pont előtt kell megállnom, a kalóz szerint pedig éppen e ponton kell túlhaladnom. De maga a pont oly határozott, mint egy geometriai ábra; és oly elméleti, mint egy teológiai dogma.

{1} Alfred Milner (1854–1925), brit államférfi és gyarmati helytartó.

{2} Dr. Caleb Saleeby (1878–1940), a Brit Fajnemesítési Társaság tagja.

{3} George Cadbury (1839–1922), csokoládégyáros kvéker vállalkozó.

{4} Archibald Philip Primrose, Rosebery ötödik grófja (1847–1929), liberális politikus és brit miniszterelnök.