William Lindsay Gresham

Rémálmok
sikátora

FORDÍTOTTA

BARTÓK IMRE

A fordítás alapjául szolgáló mű

William Lindsay Gresham: Nightmare Alley

NIGHTMARE ALLEY by William Lindsay Gresham

Copyright © 1946 by William Lindsay Gresham.
Copyright renewed © 1974 by Renee Gresham.
By arrangement with the Proprietor.
All rights reserved.

Borítókép: “NIGHTMARE ALLEY”
Film Cover Artwork ©2022 20th Century Studios.
All Rights Reserved.

Hungarian translation © Bartók Imre, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 175 5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Fórum Hungary Kft.

Nyomdai előkészítés: Tóth Viktor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

WILLIAM LINDSAY GRESHAM (1909–1962) Baltimore-ban született. A családja 1916-ban rövid időre a massachusettsi Fall Riverbe költözött, majd továbbálltak New Yorkba, ahol 1926-ban végzett a brooklyni Erasmus Hall High Schoolban. Gresham zaklatott személyiség volt, akinek fájdalmakkal teli sors jutott osztályrészül. Azon igyekezetében, hogy megszabaduljon a démonaitól, alámerült egy olyan útvesztőbe, amely csupán zsákutcákat kínált számára: ilyen hiábavaló menekülési kísérletet jelentett a marxizmus, a pszichoanalízis, a kereszténység, az Anonim Alkoholisták vagy éppen a zen buddhizmus. Az őt kínzó démonokból született a Rémálmok sikátora (1946), az amerikai irodalom egyik underground klasszikusa is. Ezenkívül csupán egyetlen regényt írt (Limbo Tower, 1949), amely lényegében teljesen észrevétlen maradt. Három tényirodalmi mű szerzője: Monster Midway (1953), Houdini (1959) és The Book of Strength (1961). A Rémálmok sikátora meghozta ugyan számára az elismerést és a vagyont, de idővel mindkettőt el is veszítette. Három felesége közül a második, a költő Joy Davidman 1953-ban hagyta el a brit C. S. Lewis kedvéért. Az eset után Gresham egészsége rohamos hanyatlásnak indult, és végül 1962. szeptember 14-én önkezével vetett véget életének New Yorkban.

NICK TOSCHES tizenöt prózai, lírai és tényirodalmi kötet szerzője. Legújabb regénye, az In the Hand of Dante tizenhét nyelven jelent meg, és a The New York Times beválogatta az év legfigyelemreméltóbb könyvei közé. Már régóta dolgozik egy William Lindsay Greshamről szóló köteten.

Bevezetés

E sorok olvasói között bizonyára sokan lesznek, akik már olvasták a Rémálmok sikátorát. Ezzel együtt bízom benne, hogy akadnak majd olyanok is, akik talán ennek a kis esszének a hatására fordulnak első ízben ehhez a rendkívüli és egyedi regényhez. Jómagam irigylem az utóbbiakat, és nem is kívánom idejekorán befolyásolni a tapasztalatukat, amely a regény egyre erőteljesebbé és bizarrabbá váló cselekményében való elmerülést kíséri. De ahogy Ezra Pound fogalmaz, egy cseppnyi tudás még senkinek sem ártott meg.

A könyv, amely először 1946-ban jelent meg, 1938 végén és 1939 elején született egy Valencia környéki faluban. William Lindsay Gresham a köztársaságot védelmező nemzetközi önkéntesek egyikeként érkezett Spanyolországba, hogy miután az ügy, amiért harcolt, elveszett, türelmesen várja hazatérését. A várakozás ideje alatt rendszeresen együtt italozott egy Joseph Daniel Halliday nevű férfival. Ő osztotta meg vele azt a történetet, amely maradandó nyomokat hagyott benne: a történet egy cirkuszi mutatványosról szólt, egy iszákosról, aki olyan mélyre züllött, hogy az italért cserébe még arra is hajlandó volt, hogy élő csirkék és kígyók fejét harapja le a műsorában. Bill Gresham ekkor mindössze huszonkilenc esztendős volt. Ahogy később visszaemlékezett az eseményre: „A mutatványos története nem hagyott nyugodni. Végül, hogy megszabaduljak tőle, úgy döntöttem, megírom. A regény, amelynek ez az eset alkotja a keretét, a jelek szerint éppannyira megrémisztette az olvasóit, mint amennyire az eredeti történet megrémisztett engem.”

Miután hazatért Spanyolországból, Gresham nem igazán találta a helyét. Alaposan beleásta magát a pszichoanalízisbe, és annak eszközeivel igyekezett megszabadulni az őt egész életén át fojtogató démonoktól.

A Rémálmok sikátora megírásának idejére tehető, hogy Gresham eltávolodott a pszichoanalízistől, és helyette a tarot felé fordult. Ekkor már Freud helyett – szintén a regényhez végzett kutatásai keretében – inkább az orosz misztikus szerző, P. Gy. Uszpenszkij (1878–1947) műveit tanulmányozta.

Gresham alighanem nagy hasznát vette volna, ha ismeri a tanulmányt, amelyet Freud 1921 szeptemberében olvasott fel a Nemzetközi Pszichoanalitikusok Szövetsége központi bizottságának konferenciáján. Dolgozatában Freud kijelentette: „Valószínűleg többé nem tehetjük meg, hogy elutasítsuk az úgynevezett okkult tények tanulmányozását, azokét a dolgokét, amelyek állítólag az általunk ismert ember- és állat-lélektől különböző, másfajta pszichikai erők valós létezését garantálják, vagy ebben a lélekben eleddig nem sejtett képességeket tárnak fel.”[1] Freud és Uszpenszkij ennek fényében akár szorosan egymás mellett is végigsétálhattak volna a Gresham-féle rémálmok sikátorán.

Gresham a tarot-ra építette a regénye szerkezetét. A tarotkártya-pakli huszonkét, alakos ütőkártyát tartalmaz, amelyek közül huszonegy számozott, továbbá ötvenhat másik kártyát, amely a botok, kelyhek, kardok és érmék szerint – a francia kártyának megfelelően – tizennégyes csoportokba osztható. A paklit évszázadokon keresztül használták szerencsejátékokhoz és jósláshoz. Ami az utóbbit illeti, arra elsősorban az ütőkártyák – az úgynevezett Nagy Arkánum – szolgálnak, és ezeknek a megnevezését kölcsönözte Gresham a fejezetek címéhez. Az első ütőkártya A Bolond, amelynek nincs száma, az utolsó pedig A Világ. Gresham A Bolonddal kezdi a regényét, majd megkeveri a paklit. Az utolsó kártya, egyúttal a regény utolsó fejezetének címe: Az Akasztott Ember.

A tarot, amelynek regénybeli jelenléte legalább olyan erőteljes, mint a pszichológiáé, a könyvben felvonultatott spiritiszta trükkök közül – amelyek Gresham és a karakterei számára nem jelentenek többet puszta szemfényvesztésnél – hátborzongató módon egyedüliként tesz szert valódi és baljós súlyra.

Azt is érdemes megjegyezni, hogy míg Gresham maga is pszichoterápiás kezelés alatt állt, a Rémálmok sikátorában dr. Lilith Ritter személyében a világirodalom történetének talán leggonoszabb pszichológusát sikerült megalkotnia.

A hat évig tartó terápiájáról utóbb azt mondta, hogy egyszerre mentette meg, ugyanakkor kudarcot is vallott vele: „Utána sem éreztem jobban magam, és a neurózisom súlyos következményei sem enyhültek. Az analízis éveiben a szerkesztői munkámat és a zsúfolt helyiségekben uralkodó gyerekzsivaj okozta nyugtalanságot egyaránt alkohollal igyekeztem orvosolni.” Azt is elmondta: „Rájöttem, hogy képtelen vagyok abbahagyni az ivást. Fizikai értelemben is alkoholistává váltam. Márpedig az alkoholizmus e stádiumában a freudi tanok fabatkát sem érnek.”

Állítólag soha senki nem írt le részegen egyetlen értékelhető sort sem; a Rémálmok sikátora ugyanakkor úton-útfélen jelzi olvasójának, hogy ott lebeg felette az alkoholgőz. Az ital olyan erősen jelenik meg a kötetben, hogy szinte már önálló karakternek tekinthető, mint amilyenek a moirák a görög tragédiákban. A delirium tremens úgy vonaglik és sújt le ebben a regényben, akár egy mérges kígyó. William Wordsworth szavai, miszerint a költészet nem más, mint „nyugalommá rendezett érzelem”, érzékletes ellenpontjukra lelnek Gresham művében, ahol is a józanság az, amikor „rémeket látunk”. Nem kétséges, hogy ez a nyelvhasználat Robert Louis Stevenson Kincses szigete (1883) előtt is jelen volt a köznyelvben,[2] legalábbis ami az iszákosokat és az ópiumfüggőket illeti, mint ahogyan ma is ugyanúgy tapasztalható.

A nyelv kérdése központi jelentőséggel bír a regényben. Gresham hűvös-borús prózája mintha mindent elemésztene maga körül, azonkívül kiváló érzékkel használja a szlenget a dialógusokban és a belső monológokban egyaránt. Kifejezései keresetlenek, természetesek és hatékonyak. Ahogyan a The New York Times rövid ismertetője fogalmazott nem sokkal a regény megjelenése után: „Greshamet a szélhámosok érdeklik, az ő fortélyaik és szóhasználatuk, amelyet olyan könnyedséggel ábrázol, amely láttán a Rinehart egyik ügyvezetője nem véletlenül fogalmazhatott úgy a minap, hogy az már önmagában is elegendő a hétköznapi és törvénytisztelő állampolgárok megrémisztésére.”

A regény elején szereplő züllött mutatványosra használt angol szó, a geek („gyagyás”) – amelynek eredete, a „bolond” jelentésű geck nagyjából a 16–19. században volt használatban – az itt szereplő, „vadember” értelmében egészen a könyv megjelenéséig nem is volt ismert. 1947-ben a Nat „King” Cole Trio is készített egy felvételt The Geek címmel.

A Gresham által használt érzékletes szleng szavainak egy része minden jel szerint a Rémálmok sikátorában jelent meg első ízben nyomtatásban. Feltehetően e kifejezések közé tartozik a geek is. A szó legkorábbi előfordulása a Billboard magazin cirkuszi álláshirdetései között található 1946. augusztus 31-éről, ahol is a Howard Bros. Shows keresi új alkalmazottait. (A Billboard szóban forgó rovatában egészen 1960-ig előfordultak efféle hirdetések. Az 1957. június 17-i számban a Johnny’s United Shows keresett geeket a Geek Show-hoz: „Tehetséges mutatványost keresünk! Feltétel: kígyók ismerete.”)

A cold reading („hidegolvasás”), vagyis az előzetes információk nélküli jóslás, elmeolvasás kifejezése is majdnem biztosan e könyvben szerepel ebben a formában először, ahogyan a felejthetetlen spook racket („szemfényvesztés”) is. Az olvasó csak akkor érti meg ezeknek a kifejezéseknek a jelentését, ha találkozik velük. Gresham sosem fecsérli arra a dialógusait, hogy erőltetett magyarázatokkal álljon elő.

Mindkét kifejezés ráadásul majdnem ugyanabban a mondatban szerepel Julien J. Proskauer 1946-os The Dead Do Not Talk (A holtak nem beszélnek) című művében, amelyet a Kongresszusi Könyvtár mintegy négy hónappal Gresham regénye után kapott kézhez, és későbbi iktatási számmal is látott el. A rá következő évben a cold reading kifejezés már megtalálható C. L. Boarde vékony, magánkiadásban megjelent, spirálkötéses spiritiszta útmutatójában, a Mainly Mental (Mindent az elméről) című kiadványban, majd attól kezdve szélesebb körben is elterjedni látszik. Ezzel szemben a spook racket hamar eltűnt az árnyak között, a maga jól megérdemelt, magányos piedesztálján.

A bekezdés, amelyben a cold reading is szerepel, a negyedik fejezetben található („A Világ”), és itt következik be a regény egyik fordulópontja is, ahol a történet főszereplője, Stan elolvassa a bukott mentalista, Pete régi jegyzetfüzetét. Ebben a kis könyvecskében találkozik a következőkkel: „Bárkit irányíthatsz, ha rájössz, hogy mitől fél.” És: „A félelem az emberi természet kulcsa.”

„Stan tekintete elkalandozott a lapokról, és a kimarjult tapétára, azon túl pedig a világra tévedt. A gyagyás is a félelemtől lett olyan, amilyen. Félt tőle, hogy ki kell józanodnia, és rátör a rémület. De mitől lett egyáltalán piás? Persze hogy a félelemtől. Csak meg kell találni, hogy ki mitől fél, és eladni neki. Ez az egész kulcsa.”

Ugyanebben a fejezetben festi le Gresham a saját, illetve Stan nyelvfilozófiáját. Amikor elérik az egyik déli települést, ahol a jós jobb üzletet csinál a Hódító János-féle gyógynövényeivel, mint a horoszkópokkal, a következők hangzanak el:

„A beszéd azonban kedvére volt. A füle hamar hozzászokott a ritmusához, és egynémely kifejezést még el is sajátított. Megértette, hogy a cirkusz régi tagjai miért olyan különösen, a szavakat elnyújtva beszélnek – hiszen a szavaik is épp addig nyújtóztak, ameddig ennek a vidéknek a különböző térségei. Olyan nyelvet beszéltek, ami délinek hangzott a délieknek, és nyugatinak a nyugatiaknak. A föld nyelve volt ez, és a vontatottsága nem tükrözött vissza mást, csupán beszélői szellemét. Az írástudatlanok, a munkások műveletlen nyelve volt – és ő nagyon is kellemesnek találta.”

Ez tehát a Rémálmok sikátorának nyelvezete, amelyen a korabeli kritikusai közül oly sokan megütköztek, és amelyet olyan brutálisnak tartottak. Gresham kegyetlen költőisége teljességgel egyedülálló: zsigeri irodalom, amely a csillagok állását fürkészi, és olykor mennyei irodalom, amely a zsigerek felé fordul.

A rémálomszerű sikátor, ahová William Lindsay Gresham vezet bennünket, elsősorban nem az erkölcsi alávalóság helyszíne. Ezen a helyen ugyanis illemnek és erkölcsnek már régóta nincs semmiféle szerepe.

Gresham regénye számos történetet mond el egyszerre: beszél a hit csalárdságáról, és azoknak a fortélyairól, akik kihasználják ezt; az alkoholizmusról és a delirium tremens pusztító agóniájáról; a sorsról, erről a nagy hamiskártyásról, aki bármiféle értelmezhető ok és cél nélkül, pusztán a véletlentől vezérelve osztja ki lapjait. A regény ugyanakkor nem beszél bűnről és bűnhődésről, vétkekről és elégtételekről, és alighanem félreértés volna ilyen moralizáló olvasattal felruházni. Amit hagyományosan bűnnek és erkölcsnek tekintünk, annak alig van köze ehhez a bizonyos sikátorhoz; amiben pedig a büntetést vagy az elégtételt látjuk, az magának az életnek a jussa.

„Ez a sötét sikátor újra és újra, a végén némi pislákoló fényecskével – mondja Stan a Rémálmok sikátorában. – Stannek kölyökkora óta volt egy visszatérő álma. Egy sötét sikátoron futott keresztül, mellette kétoldalt üresen és feketén és fenyegetően magasodtak az épületek. A távolban, valahol a sikátor végén fény gyúlt; csakhogy miközben Stan futott, járt valami a nyomában, egészen közel hozzá, egyre közelebb, mígnem reszketve felébredt, és sosem tudta elérni a fényt.” Stan a következőkkel reflektál a nézőkre, illetve mindenki másra is: „Ők is ismerték – a rémálmok sikátorát.” Igen, mint ahogy Stan – avagy Gresham – látja mindenütt maga körül: a félelem az emberi természet kulcsa.

Márpedig Stan és Gresham valóban egyek. Létezik egy bizarr, megtépázott levél a Wheaton College gyűjteményében, amelyet Gresham 1959-ben írt, amikor már tudta, hogy közel a vég. A levélben ez áll: „Stan a szerző.”

A Rémálmok sikátora 1946-os megjelenésekor elismerést és sikert hozott a szerzőjének, ami természetesen nem akadályozhatta meg, hogy a kötetet elátkozzák és betiltsák. Az elsőt követően harminc évig minden további kiadás „javított” és cenzúrázott volt. Hogy csupán egyetlen példát említsünk: a „tripperes úrhölgyek, bankárok, akik szeretik, ha seggbe csinálják őket” helyett az olvasók a kétségkívül ártatlanabb „nyugtatón élő úrhölgyek és vizenyős tekintetű bankárok” sorral találkozhattak.

Alig egy évtized leforgása alatt a regényt lényegében teljesen elfelejtették. Aztán tizenhat évvel később, 1962 szeptemberében Greshamet megtalálták egy Times Square-i szálloda szobájában. Alig néhány hete töltötte be az ötvenhármat. A szobájában ott voltak a névjegykártyái is, amelyek így festettek:

És ezzel a sikátor, a menekülés és a sikátor végén az elérhetetlen fény mind véget ért – legalábbis annak, aki írt róla, de nem azoknak, akik még elolvashatják a művét.

Nick Tosches

Joy Davidmannek

Madame Sosostris, híres jósnő,
Náthás volt, mindazonáltal
Európa legokosabb asszonyának
Számít bűnös kártyáival. Íme, úgymond,
Az ön lapja, a vízbefúlt Föníciai Tengerész,
(Gyöngyök a szeme helyén, nézze csak!)
Ez meg a Sziklák Hölgye, Belladonna,
A helyzetek hölgye.
Itt az ember a három bottal, és ez a Kerék,
És ez a félszemű kalmár, és ezt a letakart
Kártyát viszi a hátán, s nem szabad
Megnéznem. Hol van az Akasztott Ember?
Vízbefúlástól óvakodjék.

T. S. Eliot: Átokföldje
(Vas István fordítása)

Mert a Sybillát viszont saját szememmel láttam Cumaeben; egy üveggömbben lebegett, és mikor a gyerekek azt mondták neki: „Mit akarsz, Sybilla?”, azt felelte: „Meg akarok halni.”

Petronius: Satyricon
(Horváth István Károly fordítása)

ELSŐ KÁRTYA

A Bolond

Tarkabarka göncökben,
lehunyt szemmel járja táncát a világ végén lévő szakadék peremén.

Stan Carlisle jóval a ponyvával fedett tér bejárata mögött állt, egyetlen magányos villanykörte izzó fénye alatt, és a gyagyást figyelte.

Sovány fickó volt ez a gyagyás, és hosszú, csokoládébarnára festett nadrágot viselt. Fekete parókája úgy állt a fején, akár a felmosórongy, a csontos arcára kent barnás smink pedig, amelyet időközben letörölt a szája sarkáról, egészen elkenődött a forróságtól.

Ebben a pillanatban a gyagyás a verem falának dőlt, miközben néhány – ami azt illeti, szánalmasan kevés – kígyó vette körül összetekeredve, kényelmetlenül mocorogva a csillogó fényben. Az egyik vékonyka királysikló megpróbált felkúszni a falon, de hamar visszaesett a tövébe.

Stan szerette a kígyókat. Nem miattuk, hanem helyettük undorodott, amiért olyasféle teremtménnyel hozta őket össze a sors, mint amilyen ez a vadember. Odakint a rikkancs már az egekbe tornászta a hangulatot. Stan a csinos szőke fejével a bejárat felé fordult.

– Vajon honnan érkezett? Csupán Isten a tudója. Annyit tudunk, hogy egy lakatlan szigeten találtak rá, ötszáz mérföldre Florida partjaitól. Barátaim, ma este önök is megpillanthatják az univerzum egyik megmagyarázhatatlan rejtélyét. Ember vagy netán szörnyeteg? Akármelyik legyen is, ma este a természetes élőhelyén figyelhetik meg, a világ legmérgezőbb hüllőinek gyűrűjében. Vajh’ miért ragaszkodik úgy a kígyóihoz, ahogy édesanya a kisbabáihoz? Nem eszik, nem iszik semmit, kizárólag levegővel táplálkozik. De mi most az egyszer enni adunk neki! Ehhez a mutatványhoz némi extrát is fizetnie kell annak, aki látni akarja, de nem egy dollárt, nem is negyed dollárt, csupán egy hűvös, parányi érmét, tíz pennyt, két nikkelt, egy dollár tizedét. Gyorsan, gyorsan, siessenek!

Stan a leponyvázott tér hátuljába szökkent.

A gyagyás bebújt egy zsákvászon alá, és talált valamit. Dugó pukkanása hallatszott, majd hangos kortyolás és zihálás.

Megjelentek a nézők: fiatal, szalmakalapos fickók, karjukon a kabátjukkal, imitt-amott egy-egy kövérebb, gombszemű asszonyság. Miért van ezeknek mindig gombszemük? – tanakodott Stan. Egy satnyább nőszemély a vérszegény kislányával érkezett, akinek megígérték, hogy mindent megnézhet, amit csak a műsor kínál. Feltűnt köztük egy iszákos is. Akár egy kaleidoszkóp – az összkép mindig más, az összképet kiadó elemek azonban változatlanok.

Clem Hoately, a Ten-in-One show[3] tulajdonosa és ügyvezetője vágott keresztül a tömegen. Előhúzott egy palack vizet a zsebéből, belekortyolt, hogy benedvesítse kissé a torkát, majd kiköpte a földre. Aztán felkapaszkodott a lépcsőkön. Lehalkította a hangját, mintha csak bizalmasan beszélgetne a jelenlévőkkel, és úgy tűnt, le tudja csillapítani az egybegyűlteket.

– Emlékeztetnem kell önöket arra, hogy ezt a műsort kizárólag a tudomány és az oktatás céljait szem előtt tartva mutatjuk be. Ezt a teremtményt, amelyet maguk előtt látnak…

Egy hölgy lepillantott, és első ízben látta meg a királysiklót, amely kétségbeesett hévvel igyekezett kimászni a gödörből. A hölgy sípoló hangon felszisszent.

– Ezt a teremtményt Európa és Amerika legkiválóbb kutatói vizsgálták meg, minekután minden kétséget kizáróan megállapítást nyert, hogy emberi lénnyel van dolgunk. Ami azt jelenti, hogy van két karja, két lába, és fej csücsül a törzsén, ahogy az embereknél szokás. Csakhogy a bozontos fej belsejében egy vadállat agyveleje lüktet. Pillanatokon belül a saját szemükkel is meggyőződhetnek róla, hogy sokkal inkább otthon érzi magát a dzsungel hüllői között, mintsem az emberek társaságában.

A gyagyás felkapta a fekete kígyót, alig valamivel a feje alatt tartva, hogy ne tudja megmarni, majd úgy kezdte ringatni a karjában, mint egy kisdedet, és még dúdolt is hozzá.

A főnök várt, amíg a tömeg jól megnézte magának az attrakciót.

– Biztosan felmerül önökben a kérdés, vajon miként lehet meg ilyen békésen a mérges kígyók között anélkül, hogy baj érné. Nos, barátaim, azért, mert a méreg semmiféle hatást nem gyakorol rá. Ha azonban az én karomba mélyesztené a fogait az a kígyó, akkor semmi a Jóisten virágos mezején meg nem menthetné az életemet.

A gyagyás hörögni kezdett, majd bambán belebámult a meztelen villanykörte fényébe. Stan észrevette a szája sarkában megvillanó aranyfogat.

– Amikor azonban azt mondom, hölgyeim és uram, hogy ez a teremtmény sokkal inkább vadállat, mintsem ember, akkor nem kérem önöktől, hogy a puszta szavamnak higgyenek. Stan! – Ezzel a fiatalemberhez fordult, akinek ragyogó kék szeméből semmit sem tudtak kiolvasni a jelenlévők. – Stan, még egyszer utoljára, csak a közönség kedvéért meg fogjuk etetni a vadat. Add ide a kosarat!

Stanton Carlisle lehajolt, és megfogott egy kis, lefedett, fonott kosárkát a fogójánál, majd áthajította a tömeg feje felett. Az emberek hátrahőköltek, és ide-oda taszigálták egymást a nagy felfordulásban. Clem Hoately fáradtságról árulkodó hangon felnevetett.

– Ne aggódjanak, emberek! Semmi olyasmi, amivel ne találkoztak volna korábban. Nem, biztos vagyok benne, hogy most már tudják, miről van szó.

Ezzel kihúzott a kosárból egy félig kifejlett, vadul kotkodáló tyúkot, majd magasra tartotta, hogy mindenki jól megnézhesse magának. Aztán a másik kezével csendre intette a nézőket.

A tekintetek lefelé fordultak.

A gyagyás négykézlábra ereszkedett, bambán nyitva felejtve a száját. Aztán Clem Hoately egyszer csak a verembe hajította a tyúkot, hogy csak úgy szálldostak utána a hófehér tollak.

A gyagyás megindult, és megrázta fekete gyapjúparókáját. A tyúkért nyúlt, de az riadtan kitárta tömpe szárnyát, és a túlélés ösztönétől vezérelve kitért a támadás elől. A gyagyás utánakúszott.

Festéktől maszatos arcban mintha most először pislákoltak volna fel az élet jelei. Véreres szemét majdhogynem lehunyta, és Stan látta, ahogy az ajka egyetlen hang nélkül szavakat formáz. A szavak a következők voltak: „Te kibaszott rohadék.”

Stan óvatos mozdulatokkal kivált a tömegből, amely feszülten figyelte a veremben zajló eseményeket. Kimért léptekkel a bejárathoz ment, kezét a zsebébe dugva.

A veremből pánikszerű verdesés és kotkodácsolás hangzott fel. A tömeg visszafojtotta a lélegzetét. A részeg a korláthoz ütögette piszkos szalmakalapját.

– Kapd el azt a csirkét, haver! Kapd el!

Egy nő felsikoltott, és rángatózva fel-alá kezdett szökdécselni; a tömeg valamilyen ősi nyelven hüledezett, még erőteljesebben nyomakodva a vermet körbevevő korláthoz. Aztán a kotkodácsolás egyszer csak abbamaradt. Fogak csattanását lehetett hallani, majd azt, hogy valaki nagy erőfeszítéssel, röfögve rágni kezd.

Stan mélyebbre süllyesztette kezét a zsebében. Félrehúzta a függönyt, kiment a Ten-in-One show manézsához, elsétált a bejáratig, és megállt, hogy kint végigpillantson a cirkusz főutcáján. Amikor kihúzta a kezét a zsebéből, az egyikben egy csillogó féldolláros lapult. A másik kezével felé közelített, mire a pénz egyszer csak eltűnt. Aztán egy láthatatlan, megvetéssel és diadallal teli mosollyal a fehér flanelnadrágja szegélye felé közelítette a kezét, és elővarázsolta az érmét.

Az óriáskerék fényei úgy villództak a nyári éjszakában, akár a hamis drágakövek, a gőzorgona pedig olyan gyászos hangokat adott ki, mintha még a gőztől felhevült csövek is elfáradtak volna.

– Jesszusom, átkozott meleg van, nem igaz, kölyök? – Clem Hoately állt meg Stan mellett, és letörölte a verejtéket a homlokáról. – Hékás, Stan, légy olyan jó, és szaladj el a kedvemért egy citromos üdítőért! Itt a pénz. Magadat is lepd meg eggyel!

Amikor Stan visszatért a behűtött üvegekkel, Hoately hálásan felé döntötte a sajátját.

– Uramisten, úgy kiszáradt a torkom, mint a bivaly segge aszály idején.

Stan lassan belekortyolt az itókába.

– Mr. Hoately?

– Ühüm?

– Hogy tud rávenni valakit, hogy ilyen mutatványokat csináljon? Ő az egyetlen, aki hajlandó ilyesmire? Úgy értem… Ez a fickó így született? Tényleg szereti leharapni a csirkék fejét?

Hoately lehunyta a fél szemét.

– Hadd osszak meg veled valamit, kölyök! A cirkuszban nem kérdezel ilyesmit. Mert ha nem kérdezel ilyesmit, akkor nem teszed ki magad annak, hogy hazudjanak neked.

– Értem. De mégis hogy történt? Valahol egy pajta mögött rátalált erre az ürgére, és látta, hogy milyen, vagy gyakorolnia kellett a műsorát?

Hoately hátrébb tolta a kalapját.

– Kedvellek téged, kölyök. Nagyon is. És ezért rendes leszek veled. Ami azt jelenti, hogy nem foglak seggbe rúgni, megértetted? Ez a kedvességem jele.

Stan elvigyorodott, miközben hűvös, élénken izzó, kék tekintetét egy pillanatra sem vette le az idősebb férfi arcáról. Hoately egyszer csak lehalkította a hangját.

– Nos, rendben, de csak azért, hogy lásd, milyen vajszívem van. Tehát tudni szeretnéd, honnan jönnek az efféle gyagyások. Nos, hallgass ide! Az ilyeneket nem lehet csak úgy megtalálni. Az ilyeneket ki kell nevelni.

Megvárta, amíg a szavai célba érnek, de Stanton Carlisle arcizma sem rezdült.

– Értem. De hogyan?

Hoately elkapta Stan grabancát, és közelebb húzta magához.

– Hallgass ide, kölyök! Csak nem azt akarod, hogy írásba adjam neked? Felfogadsz egy fickót, nem egy cirkuszi előadót, hanem egy iszákost. Olyasfélét, aki naponta egy üveg töményt is elhörpölget. És azt mondod neki: „Volna egy kis munkám a számodra. Időszakos munka. Új gyagyásra van szükségünk. És amíg megtaláljuk, addig te fogod felhúzni a jelmezét, és beugrasz a helyére.” Azt mondod neki: „Nem kell megtenned semmit. Lesz egy borotvapenge a kezedben, és amikor felkapod a csirkét, felhasítod a torkát a pengével, és úgy teszel, mintha meginnád a vérét. Ugyanez a teendő a patkányokkal. A nézők úgyse látják pontosan, hogy mi történik.”

Hoately le-föl járatta a tekintetét, hogy felmérje a tömeget. Aztán visszafordult Stanhez.

– Tehát ezt csinálja úgy egy hétig, te pedig gondoskodsz róla, hogy mindennap megkapja a piáját, és legyen egy vacka, ahol meghúzhatja magát. Megtetszik neki a dolog. Azt hiszi, a mennyországba került. Úgyhogy egy hét múlva azt mondod neki: „Nos, cimbora, rátaláltam az igazi gyagyásra. Rád nincs többé szükségem, távozhatsz.” Erre megijed, mert az ilyen korhely semmitől sem ijed meg jobban, mint attól, ha estére pia nélkül marad. Azt kérdezi: „De hát miért? Talán nem voltam elég jó?” És te azt mondod: „Egy fityfenét voltál jó. A tettetés nem helyettesítheti az igazi gyagyást. Add vissza a jelmezed! Végeztünk.” Majd elsétálsz. Erre ő utánad megy, és könyörög, hadd kaphasson még egy esélyt, te pedig azt mondod: „Rendben. De a ma esti lesz az utolsó. Utána fel is út, le is út.” De azért odaadod neki a palackját. Aznap este hosszan elnyújtod a mondókádat, hadd eméssze magát. Miközben beszélsz, ő azon tanakodik, hogy mindjárt ki kell józanodnia, és rátör a reszketés. Adsz neki egy kis időt, hogy végiggondolja, amíg a közönséghez intézed a szavaid. Aztán odahajítod a csirkét, ő pedig teszi a dolgát.

A nézők lassan otthagyták a bemutatót, elszürkülve, fásultan és némán, kivéve az iszákost. Stan ábrázatán különös, távoli mosoly terült el, miközben a közönséget figyelte. Olyasféle mosoly volt, mint a börtönben sínylődő fogolyé, aki egy szép napon reszelőt talál a pitében.

1  Sigmund Freud: Pszichoanalízis és telepátia. Ford. Schulcz Katalin. Imágó Budapest, 2011/4., 7–8. o.

2  „Ha nem kapok egy kortyocska rumot, Jim, akkor rémeket fogok látni.” (Devecseri Gábor fordítása)
https://mek.oszk.hu/00500/00506/00506.pdf. (A ford.)

3  A Ten-in-One az észak-amerikai utazócirkuszok egyik előadástípusa, amely tíz egymást követő felvonásból áll egy sátor alatt, egy belépőért. (A ford.)

Tartalom

Bevezetés

Első kártya: A Bolond