Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Paisley Hope: Riding the High

Copyright © Paisley Hope, 2025

First published as Training the Heart in 2025 by Century, an imprint of Cornerstone.

Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems.
This work is reserved from text and data mining

(Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

All rights reserved.

Borító © Ella Laytham

Borítóillusztráció © Katie Smith

Napraforgó: Lina, thenounproject.com

Cowboykalap: iconfield, thenounproject.com

Kocka: Ahmad Arzaha, thenounproject.com

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2026

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 682 181 2

A szerző megjegyzése

Figyelem!

Szexuális tartalom.

Gyász (csak érintőlegesen).

Mocskos beszéd, enyhe alázás.

Bilincs, anális játék, orális szex, enyhe fojtogatás.

…és olykor felbukkan egy bizonyos megbízhatatlan, ellenséges exfeleség is.

Ha úgy esik, hogy kímélnél egy lovat,
de közel-távol sehol
egy cowboy, csak semmi pánik, drágám.
A mindig jóképű, hol morcos,
hol elbűvölő helyi seriff is megteszi.

(A cowboyok különben sem hordanak
magukkal bilincset.)

Alexa… lejátszási lista Cole és Ginger szerelmi története

1. H.O.L.Y. – Florida Georgia Line

2. You Look Like You Love Me – Ella Langley and Riley Green

3. Sugar Sweet – Benson Boone

4. Good Horses – (feat. Miranda Lambert) Lainey Wilson

5. Whiskey Glasses – Morgan Wallen

6. Jersey Giant – Evan Honer and Julia DiGrazia

7. Lady May – Tyler Childers

8. Joy of My Life – Chris Stapleton

9. Always Been You – Jessie Murph

10. Wanna Be Loved – The Red Clay Strays

11. I’m Gonna Getcha Good – Shania Twain

12. No Cure – Zach Bryan

13. In Case You Didn’t Know – Brett Young

Előhang Ginger

Május, három évvel ezelőtt

Két pizzához lenne kedvem. Extra pepperónival – szólal meg a hátam mögött a hang, amit már úgy ismerek, mint a sajátomat.

Felvonom a szemöldökömet, veszek egy mély levegőt, és a bárpult felé fordulok.

– Jó, akkor majd ha rendelsz, megmondhatod nekik te magad – közlöm édes mosoly kíséretében. – Az enyémről pedig ne felejtsd le a szalonnát és az ananászt, amikor nekem rendelsz, csődör.

Nyavalyás Yankees-rajongók! És ez a bizonyos Yankees-rajongó, itt, a legidegesítőbb mind közül. Cole Ashby.

Egy pillanatra sem veszi le rólam hatalmas szemét, miközben belekortyol a sörébe, és szinte hipnotizál a mély, borostyánszínű írisze. Ő az egyetlen Ashby, aki ilyen szemmel van megáldva, és nem tudom, kitől örökölhette, de a fene essen bele, valahányszor csak rám emeli, valósággal foglyul ejt vele. Nagy, izmos kezével feltűri flanelingének az ujját, a bal karján már egy kicsit több a tetoválás, mint amikor legutóbb láttam.

Leteszi a sört, a bárpult fölé hajol, dobolni kezd az ujjaival a pulton, majd rám villantja ugyanazt a mosolyt, amihez már évek óta szerencsém van, és amibe kicsit beleremeg a térdem. Kapd már össze magad, Danforth!

Jól megszidom magam gondolatban, amiért ilyen könnyen hagyom, hogy megbabonázzon. Minden egyes alkalommal.

– Azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy nem én fogok rendelni.

Mély, tiszta baritonja áttöri a bár zaját.

Megteszek minden tőlem telhetőt, hogy lerázzam magamról, de ha egyszer nő vagyok. Egyszerűen vannak pillanatok, amikor átmenetileg megolvaszt az az átható tekintete, és már letettem arról, hogy megpróbáljak ellenállni neki.

– Várjuk meg az első játékrész végét, mielőtt elkezdesz szédíteni.

Elfordulok, hogy megtörjem a varázst és kiszolgáljam a következő vendéget, és azt kívánom, bárcsak nagyobb lenne a forgalom, hogy elkerülhessem Cole-t.

Hallom, ahogy magában vihog a hátam mögött, mintha pontosan tudná, hogy a csapatomnak már az első dobás után esélye sem lesz, majd visszamegy az asztalhoz, ahová egy kollégájával ült le.

Annyira pökhendi, annyira biztos abban, hogy a Yanks úgyis legyőz minket. De azt hiszem, többnyire igaza is van. Már megszoktam, hogy a Yankees szarrá veri a csapatomat, mert ízig-vérig Cincinnati Reds-rajongó vagyok, na nem mintha lett volna választásom. Egyszerűen a véremben van.

Az első dolog, amire emlékszem gyerekkoromból, hogy hatéves koromban nachost majszoltam a nagypapámmal egy Reds-meccsen. Nagypapa már nincs köztünk, de így is ő a legrendesebb férfi, akit valaha ismertem, és az egyetlen, akiben soha nem csalódtam. Anya nem örökölte tőle a játék iránti rajongást, így aztán én vettem át a stafétabotot. Csak az a kár, hogy manapság a Reds már nem játszik olyan jól, mint régen, és ezért kénytelen vagyok szenvedni.

Egy órával később a bárban nagy a zsúfoltság, a Yanks pedig, ki gondolta volna, három ponttal vezet. Még túl korai ahhoz, hogy Cole a képembe dörgölje a diadalukat, de már elég régóta megy a játék ahhoz, hogy amikor visszatér egy újabb sörért, erősen eltűnődöm azon, vajon miért ragaszkodom ehhez a hagyományhoz egyáltalán. Másodikos egyetemista korom óta csináljuk már ezt – mindketten a Horse and Barrelben kötöttünk ki azon a hétvégén, amikor a csapataink történetesen egymás ellen játszottak. Nem bírtam tartani a számat, elkezdtem pocskondiázni a Yankees játékát, és kijelentettem, hogy csukott szemmel is legyőzzük őket. Cole rám pillantott azzal a bosszantó vigyorával, majd megkérdezte:

– Akarsz fogadni?

Ennek már négy éve, én pedig minden évben visszajárok, mint egy balek, aki elhiszi, hogy a Reds ezúttal kivételesen majd győzni fog. És csak egyetlenegyszer sikerült megnyernem a pizzámat.

Emmára pillantok, a kollégámra, és intek, hogy szolgálja ki Cole-t, amikor az visszatér az asztalához. Semmi kedvem a hülye rizsáját hallgatni. Emma csak vigyorog, hátraveti hosszú szőke haját, majd elsétál. Még innen, a bárpult túloldaláról is érzem Cole önelégültségét.

– Kerülj csak, ha akarsz, vadóc. A játék kimenetelén mit sem változtat – szól oda nekem Cole, elég hangosan ahhoz, hogy bosszantson.

– Majd meglátjuk – vágok vissza, de pillantásra sem méltatom.

Élénk figyelemmel tisztogatom a sörcsapot, de még percekkel később is érzem azt az önelégült vigyorát, és nem bírom tovább, muszáj helyre tennem a fickót, ezért ledobom a rongyot, és rászegezem a mutatóujjamat.

– Tudom, hogy nehéz elhinni, de nem kerüllek. Tudod, nem körülötted forog a világ, seriffhelyettes. Valójában mára már épp eleget bajlódtam éretlen tuskókkal. Torkig vagyok, érted?

Cole megemeli a sörét, kuncog és bólint, mintha tudná, mennyire idegesít, majd előrehajol, hogy Emmával beszéljen. Lemondón felsóhajtok.

Tényleg belefáradtam abba, hogy Cole hülyeségével foglalkozzam. Ma volt az utolsó tanítási nap, így lezárult az első évem tanárként a helyi középiskolában. Bárcsak elmondhatnám, hogy szomorú vagyok, amiért véget ért a tanév, de akkor hazudnék.

Szükségem van a nyári szünetre. Naphosszat művelni az ifjú elméket, méghozzá megközelíthetően és érdekfeszítően, pokoli nehéz meló ám. Ha ehhez hozzávesszük az elvárást, hogy tanítsunk is nekik valamit… szinte lehetetlen.

Napközben a szüleim medencéje mellett henyélni, esténként pedig annyi extrát keresni, amennyit csak lehet ebben a „lepukkant krimóban”, ahogy apám fogalmaz, jelenleg kifejezetten csábítóan hangzik. Hiába prédikál nekem az apám arról, hogy bajom eshet egy ilyen munkahelyen, nem vagyok hajlandó lemondani róla. Rocco Pressley nagyszerű főnök, a borravaló pedig kiváló.

Emmára pillantok, aki most visszatér egy tiszta pohárért, és megtölti.

– Azt mondta, idézem, hogy „visszajön”. És hogy ne ostorozd magad, Ginger, igazán nem te tehetsz arról, hogy mindig a vesztes csapatra fogadsz.

Legszívesebben képen törölném azt a fickót. Emma láthatja rajtam, hogy felforrt az agyvizem, mert kitör belőle a nevetés.

– Nem is értem, hogy tudtok barátok lenni.

– Ugye? Pedig rohadt idegesítő – vágok vissza.

– Nem – folytatja, és Cole-ra sandít. – Úgy értem, hogy én egész pontosan nulla napot várnék, mielőtt megpróbálnám ágyba vinni ezt a pasit. Azok az izmos karok, az a mosoly, és azok a gödröcskék… Jaj nekem!

– Nem is vagyunk barátok. Csak a legjobb barátom bátyja – javítom ki, és azt nem teszem hozzá, hogy pontosan tudom, mennyire dögös. – Te még új vagy a városban, ezért minden fickóra felfigyelsz. De én már közönyös vagyok irántuk.

– Akárhogyan is, észbontó a pasi – szól vissza a válla fölött, ahogy kiszolgál egy másik vendéget.

Csúnya pillantást vetek Cole-ra, közben fohászkodom, hogy a Reds megtáltosodjon, csak hogy befogja a száját végre, ám a kilencedik játékrész végére nyilvánvaló, hogy senki sem hallgatta meg az imámat.

Ránézek, és nem bírom megállni – amikor megemeli az italát, hogy koccintsunk, visszamosolygok rá és megrázom a fejem.

Úgy tűnik, tartozom egy pizzával ennek a rohadéknak. Megint. A szemem sarkából figyelem őt, közben azon tűnődöm, vajon volt-e egyáltalán kilátása arra, hogy a feleségével töltse az estét, vagy végleg lemondott a házasságáról. Nem mondhatnám, hogy hibáztatom érte, mert nagyon úgy tűnik, hogy újabban Gemma sem erőlteti meg magát, hogy működjön a házasságuk, és a lányukat is elhanyagolja.

Ahogy letörlöm a pultot, eszembe jut az első este, amikor Cole sms-ezett nekem, néhány hónappal ezelőtt. Azon az estén döbbent rá, hogy nagy valószínűséggel szét fognak menni Gemmával.

– Megint Lexingtonba ment a barátaival – közli Cole, közben le sem veszi a szemét a kis kültéri tévéről, amiben a sportösszefoglaló megy. – Kösz, hogy eljöttél. Jól jön valaki, akivel beszélhetek róla, de a bátyám úgysem értene meg. Csak azt mondaná, hogy maradjak mellette, cselekedjek helyesen. De képtelen vagyok rá.

– Mi a baj? – kérdem, és leülök mellé a melegítőmben és a túlméretezett pólómban.

Süket csöndben várok a válaszra. Istenem, ez a pasas! Melegítőben és pólóban, mezítláb, a fél kezével egy babafigyelőt szorongat az ölében, és azon tűnődik, vajon mit csinálhat a felesége csütörtökön, éjjel egykor. Olyan jó apuka, annyira szeretné megadni a lányának azt a családot, ami valahogy sehogy sem akar összejönni.

– Gemma túl fiatalon lett anya. Kezdettől fogva küszködött azzal, hogy Mabel legyen neki a legfontosabb, és a helyzet csak romlott, ahogy Mabel egyre függetlenebb lett tőle. Gemma rossz társaságba keveredett, és már végképp nem törődik egyikünkkel sem.

Bólintok, de nem szólok semmit. Cole-lal kissé eltávolodtunk egymástól, amikor feleségül vette Gemmát, de tudja, hogy ha úgy hozza a szükség, rám mindig számíthat. Laurel Creek egy nagyon kis város, és azt beszélik, hogy az elmúlt évben szinte teljes mértékben Cole-ra hárult Mabel gondozása, mert Gemma fodrásziskolába járt, de azt nem tudtam, hogy még éjszakára is magukra hagyta őket.

– A heti egyszeri esték a barátnőivel gyakorlatilag mindennapossá váltak – közli, és felsóhajt. – Túl sokat vedel, és egyre jobban eltávolodtunk egymástól. Mabel mellett erről szó sem lehet. Nem értem, hogy lehet neki fontosabb a szórakozás, mint a saját lánya. És ezen folyton összeveszünk. Nem hagyom rá, hogy elhanyagolja Mabelt.

– Mit akarsz tenni, Cole? Próbáltál már beszélni vele? Esetleg ultimátumot adhatnál neki – javaslom.

– Nekem olyan feleség kell, akiben megbízhatok. De hogy őszinte legyek, alig ismertük egymást, amikor teherbe esett. Megpróbáltuk a legjobbat kihozni a helyzetből, de nyilvánvalóvá vált, hogy neki már nem Mabel a legfontosabb. Abban sem vagyok biztos, hogy fontos volt-e neki valaha is.

Elveszem a bourbont a viharvert asztalkáról és töltök magamnak egy kicsit a másik pohárba, amit Cole kihozott magával. Mabel kötélhintája lágyan leng a szélben a kis udvaron, az apja pedig folytatja.

– Ma este, mielőtt elment, megpróbáltam beszélni a fejével. Azt válaszolta, hogy az anyaság nem neki való – meséli, és elképedve felhorkan. – Azt mondta, élni akar egy kicsit, mielőtt megállapodik.

Cole álla megfeszül, ahogy belebámul az udvar sötétjébe.

– Azt sem tudom, mit jelent ez egyáltalán.

Rám emeli borostyánszínű szemét, a homlokát ráncolja, és belekortyol a whiskey-jébe.

– Nem bízom meg Gemmában, de adok neki még egy esélyt, amikor hazajön, bármikor legyen is az. Csak attól félek, hogy elveszíthetem Mabelt.

Kinyújtom a kezem, és megszorítom a kézfejét. Végigfut a karomon az a borzongató érzés, amit mindig is éreztem, ha megérintettem őt.

– Ez már nem az ötvenes évek, Cole. Nem árt, ha tudod, hogy ha valami másra vágysz, megvan a lehetőséged arra, hogy te neveld fel Mabelt.

Bólint, de csak annyit felel:

– Erre még nem készültem fel. Bíznom kell abban, hogy végül észhez tér.

– Akkor is, ha ez azt jelenti, hogy életre szóló boldogtalanságra ítéled magad? – kérdem, és elhúzom a kezem az övéről, majd jó nagyot kortyolok a bourbonből, mielőtt hozzáteszem: – Szereted egyáltalán Gemmát?

– Nem. De Mabes gyorsan felnő. Boldogtalan leszek, amíg be nem tölti a tizennyolcat, hogy a családja együtt maradjon, ha Gemma képes erőt venni magán és abbahagyjuk a veszekedést.

Mélyet sóhajt és megszakad érte a szívem, amikor felhajtja az italát. Nehéznek érzem a hirtelen beállt csendet, ami azt jelenti, hogy ideje megtennem azt, amiért idehívott.

– Van itthon pattogatott kukoricád? – kérdem, hogy elvonjam a figyelmét. – Elkezdtem nézni azt a sorozatot, amit ajánlottál, a Brooklyn 99-t. Most kezdem a második évadot, ha esetleg lenne kedved velem nézni…

Cole mosolyogva fordul felém, az arcára van írva, mennyire hálás, amiért itt vagyok.

– Készítek egy zacskóval. Mellesleg láttad, hogy ma este mennyire kikapott a Reds? – kérdi, miközben feláll, hogy elkészítse a kukoricát.

– Kösz szépen az emlékeztetőt – morgom magamban, ő pedig beletúr hullámos, sötét hajába.

Dühös pillantást vetek rá, és beintek neki. Amikor hátat fordít és bemegy a házba, elmosolyodom. Ha ezzel el tudom érni, hogy egy időre megfeledkezzen a gondjairól, akkor megéri…

A mérkőzés hivatalosan is véget ér, én pedig feltöltöm a hűtőt Budweiserrel. Biztos vagyok benne, hogy Cole már jön is kérkedni, fel sem kell pillantanom, hogy tudjam, máris felém tart. Valahogy mindig is megéreztem a jelenlétét, mielőtt egyáltalán megláttam volna. Persze rendkívül éretten viselkedem, és figyelmen kívül hagyom, amíg csak lehet; minél több embert szolgálok ki, és ráérősen elbeszélgetek az egyik törzsvendéggel. Máskor nem szoktam hagyni, hogy flörtöljön velem, de ma este ráhagyom, csak azért, hogy felbosszantsam Cole-t. A bár túlsó végében azonban Cole hamar elveszíti a türelmét, és köhécsel. Ekkor végre odafordulok hozzá, és dühödten meresztgetem rá a szememet.

Hogy mi a legrosszabb abban, hogy félig-meddig barátok vagyunk Cole-lal? Az, hogy olyan jóképű. Simán százkilencven centi magas, nagy kézzel, széles vállal, tetovált izmos karral és olyan fenékkel, amilyet csak a gimibeli sportolás és a családi ranchon végzett munka formálhatott ilyen tökéletesre. Markáns, római istenhez méltó vonásait és sötét haját csak még jobban kiemeli a sűrű szempillákkal keretezett nagy, borostyánszínű szempár. Whiskey-tűz lobban abban a szempárban, amikor valami rosszban sántikál, és már akkor felfigyeltem rájuk, amikor kilencedikben összebarátkoztam a húgával, CeCevel a suliban. Cole három évvel idősebb nálunk, és sok időt töltöttem a lelátón, amikor néztem, ahogy minden hétvégén hokizik, baseballozik vagy focizik az Ashby klánnal. Menthetetlenül belezúgtam, és rádöbbentem, hogy Cole Ashbyhez képest az első nagy szerelmem, Zac Efron egy nagy nulla.

Akkoriban folyton dadogtam, és gyakran rajtakapott, hogy bámulom. Eltelt így néhány gyötrelmes év, aztán megváltozott valami. Felnőttem, a testem gömbölydedebb lett. És attól kezdve éreztem, hogy Cole sokkal gyakrabban legelteti rajtam a szemét.

A világ legnagyobb Yankees-rajongója most a nyakához kap, szép arca diadalmasan ragyog.

– Szomjas vagyok… rettenetesen szomjas – hörgi.

Cole széttárja a kezét a bárpult fölött és előrehajol. Az álla borostás, a Yankees-sapkáját hátratolta a fején, tökéletesen tökéletlen hajának néhány sötét fürtje kilóg alóla.

– Szeretném megkapni azt a pizzát, lehetőleg még a himnusz vége előtt – vigyorog rám, amikor odamegyek hozzá.

Amikor elég közel kerülünk, megcsap az illata – a kedvenc kölnijének cédrusos-fűszeres aromája, egy kis mentával megbolondítva. Közel hajol hozzám, és halkan megjegyzi:

– Tudom, hogy nem kell megadnom a címemet, vadóc.

Rábámulok.

– Micsoda kiváltság ez nekem, hogy elterelhetem a figyelmedet – jegyzem meg gúnyosan.

Úgy kap a szívéhez, mintha kést forgatnék benne.

– Hogy mondhatsz ilyet? Bőkezűen kompenzállak finomságokkal és a remek társaságommal, Ginger.

– Aligha.

Kinyújtom rá a nyelvem, és kibontom neki a kedvencét, a Kentucky Bourbon Barrel Ale-t, majd odacsúsztatom elé a pulton, mielőtt még kérhetné. Elveszi az üveget, az ujjai súrolják az enyémeket. Nem tudom elfojtani a borzongást, ami szétterjed a testemben.

– Extra gombával kéred azt a pizzát, ugye? – mosolygok rá, mert jól tudom, mennyire utálja a gombát, majd elindulok a bár végébe.

Cole felnevet mögöttem.

– Ezzel még csak ne is viccelj! – figyelmeztet, ahogy hátramegyek, hogy egy kis szünetet tartsak, és megszabaduljak az átható tekintetétől.

Ma este nem könnyű kitessékelni a pénteki tömeget, de végül azért csak sikerül. Addig itt maradok a két másik pincérnővel és a főnökünkkel, Roccóval, amíg fel nem takarítjuk az utolsó mogyoróhéjat is a padlóról, és a háttérben a kedvenc Dolly Parton-dalaim mennek. Alighogy elérkezik a pillanat, hogy jó éjszakát kívánjunk egymásnak, érzem, hogy rezeg a zsebemben a telefonom.

CSŐDÖR

Szívesség? Brooklyn 99?

Az üzenetre bámulok. Cole hazament, amikor bezárt a bár, és tudom, hogy Mabel a ranchon tölti az éjszakát. A fenébe! Gemma nyilván megint nem jött haza, Cole pedig már nagyon el lehet keseredve amiatt, hogy ennyi energiát pazarolt arra, hogy megpróbálja jobb belátásra bírni a feleségét.

Hullafáradt vagyok, de majd holnap bepótolom az alvást.

Visszamegyek a konyhába, ahol a szakácsnőnk éppen végez a helyiség takarításával. Amikor megpillant, bennfentes mosollyal fordul hozzám.

– Mézes-fokhagymásat vagy barbecue-t? – kérdi, miközben kinyitja a széles hűtőszekrény ajtaját.

Mindig félreteszi a maradékot, hogy az alkalmazottak vihessenek belőle.

– Barbecue-t, és akad esetleg egy kis hasábburgonya is? – kérdem, és a vállamra veszem a táskámat.

– Persze, drágám.

Beletesz a dobozba egy hatalmas, Cole-méretű adagot, és mosolyogva átnyújtja nekem.

– Megismétlem: remélem, hogy értékel téged – teszi hozzá, amikor elfordulok, hogy elmenjek.

– Megismétlem – vágok vissza mosolyogva –, ő csak egy barát.

– Na persze! – szól utánam, amikor elindulok.

Mély sóhajjal kilépek a bárból a langyos tavaszi éjszakába, és előveszem a telefonomat.

Indulok.

Első fejezet Cole

Jelen

Akarsz enni valamit, vagy…? – kérdezi a szöszi az ágyból a lexingtoni Vienna hotelban, amikor a fürdőszobába indulok.

Hiába próbálom felidézni a nevét, sehogy sem jut eszembe. Kidobom az óvszert a fürdőszobai szemetesbe, becsukom az ajtót, hogy nyugodtan pisilhessek, közben ő tovább csacsog a szobából. Csak fél füllel hallom. Ami engem illet, ő már rég elhúzott, én pedig lezuhanyoztam és rendeltem magamnak valami harapnivalót. Beletúrok csatakos hajamba, kifújom a levegőt, majd visszamegyek a szobába.

Naná, hogy félreértette a dolgot. Az ágy közepén kuporog, egy szál fehérneműben, és éppen a pólómért nyúl, mintha fel akarná venni.

– Hát, reggel korán kell kelnem, mert hazautazom, emlékszel? Úgyhogy azt hiszem, most inkább aludnék – emlékeztetem, miközben odanyújtom neki a fekete ruháját.

Fel nem tudom fogni, hogy miért állítják a nők, hogy csak egy kis szórakozásra vágynak, de amint kihúzom belőlük a farkam, hirtelen megváltoznak az elvárásaik.

– Ó, szóval te tényleg csak… szórakozni akartál.

Bánatos bociszemeket mereszt rám, mintha azt remélné, hogy ettől meggondolom magam. Csinos nő, és a szex is elment, de bármi, ami „kettőnk” közt volt, az a szexszel véget is ért.

– Nézd… – Mi is a neve? Stacey? – Remekül éreztem magam veled. De csak két órája találkoztunk, és az ország két ellentétes felében élünk. És holnap tényleg korán kell kelnem…

Lacey?

– A név, ami nem jut az eszedbe, Tracey – szól közbe szárazon.

A francba.

– Hát persze, Tracey – felelem.

Mentségemre szóljon, hogy iszonyú zajos volt a bár.

Odaviszem neki a cipőjét, és az órára pillantok. Öt perc múlva egy telefonhívást várok.

Nem kell taxit hívnom neki, mert Tracey is itt szállt meg, hat emelettel lejjebb. A kezemet nyújtom, és felsegítem az ágyról.

– Komolyan gondoltam, amit a bárban mondtam. Ne vedd magadra, te igazán rendes lánynak tűnsz. Csak épp most nem akarok semmi komolyat – jelentem ki a lehető legőszintébben.

– Nos, megvan a számom, úgyhogy ha majd újra Coloradóban jársz, tudod, hol találsz meg – mondja, és kinyitja a szobám ajtaját.

Az egész családom eljött, hogy megnézzük a bátyám, Wade lovát az első versenyén a jövő évi Kentucky Derby előtt. A családom nagy része itt tölti az éjszakát, kivéve Wade-et, anyámat és Mabelt. Wade barátnője, Ivy hat hónapos terhes. Álmomban sem gondoltam volna, hogy Wade egy napon talál valakit, aki el tudja, sőt el akarja viselni ezt a goromba frátert, és a verseny után Ivy a saját ágyában akart aludni. És mindannyian tudjuk, hogy Wade világában Ivy mindig megkapja, amit akar. A verseny után azonnal hazaindultak a szülővárosunkba, Laurel Creekbe, ami kábé egy órányira van. A többiekkel, beleértve a húgomat, CeCet, és a legjobb barátomat, Nasht, aki hamarosan a sógorom lesz, együtt vacsoráztunk, mielőtt CeCe és a barátnői elkezdtek jó szokásuk szerint vedelni és csörögni. Ez volt az a pillanat, amikor úgy határoztam, hogy én is keresek magamnak egy kis szórakozást. Egy-két bourbon után nem tűnt olyan jó ötletnek csak ott ülni és nézni, ahogy Ginger Danforth a tökéletes hátsóját riszálja, miközben minden fickó őt bámulja a bárban. Így aztán, mint mindig, kerestem magamnak valami más elfoglaltságot – amit Tracey-ben meg is találtam.

– Kösz a remek estét – mondom a legőszintébb hangon, és megpaskolom a vállát.

Mosolyog és bólint, majd kilép az ajtón, végiglibeg a hosszú folyosón a liftig, én pedig megkönnyebbülten felsóhajtok. Ki nem állhatom a kínos búcsúzkodást. Éppen belép a liftbe, amikor megjelenik Ginger. Egyetlen pillantást vet Stacey-re – a fenébe is, Tracey-re –, felvonja a szemöldökét, és visszafordul hozzám.

– Még mindig inkognitóban vagy? A középső nevedet adod meg ezeknek a nőknek, Weston? – kérdi halkan, ahogy elsétál mellettem, és a hüvelykujjával hátramutat.

Telt, rózsás ajka mosolyra húzódik, világosbarna szeme felcsillan, ahogy közelebb lép.

– Sejtelmem sincs, miről beszélsz – horkanok fel.

Legalább egy éve nem csináltam ilyet. Nem lett volna szabad elárulnom neki, hogy miután szakítottunk Gemmával, mindig a középső nevemet adtam meg a nőknek, akikkel lefeküdtem, hogy a magánügyeim a magánügyeim maradjanak.

Elsétál a szobám mellett a saját ajtajához, én pedig megbabonázva bámulom, mint egy fajankó, mert senki sem tud úgy járni, mint Ginger. Az egész teste szinkronban mozog, mintha egy nyavalyás kifutóra született volna. Nem tudom, hogy az önbizalom teszi, vagy a teste azt az üzenetet kapja az agyától, hogy őrjítően szexi. Mindenesetre igéző látvány.

– Ne merészeld a seggemet bámulni, te seggfej! – szól hátra anélkül, hogy visszafordulna, hogy megnézze, igaza van-e.

Igaza van.

– Álmodozz csak, mint mindig.

Elfordítom a tekintetem, és visszahúzódom a szobámba, egyszerre csukjuk be az ajtóinkat. Egész mostanáig fogalmam sem volt, hogy ma éjjel a szomszédos szobában alszik. Hogy itt van a rohadt szomszédban. Még szerencse, hogy nem jött fel az elmúlt egy órában.

Alighogy visszatérek a szobámba, csörög a telefonom. Másodpercre pontosan kilenc óra van. Magamra kapok egy pólót, felkapom a telefont és válaszolok a FaceTime-hívásra, ami az egyetlen lánytól jön, aki birtokolja a szívemet.

– Mi újság, tökmag? – üdvözlöm a kislányomat, Mabelt, amikor tökéletes arcocskája megjelenik a képernyőn.

Olyan, mint egy boldog kis angyal a hosszú, sötét hajával és az én szemem másával. Máris hiányzik, pedig alig öt órája láttam utoljára. Szó sem lehetett arról, hogy ne menne haza a versenyről az anyámmal, az ő Jo nagyijával. Ők ketten a legeslegjobb barátok a világon, és anya megígérte Mabelnek, hogy otthon kedvére nassolhat és sokáig nézheti a filmeket. Mabel most rám villant egy ragyogó mosolyt a képernyőről.

– Szia, apu! Tehetek M&M’s-et a pattogatott kukoricámba?

Az oldalamra dőlök az ágyon, és grimaszolok.

– Ki a csuda találta ezt ki?

– Ivy néni.

Mabel foghíjas, nyolcéves mosolya megdobogtatja a szívemet. Az a fajta mosoly, ami még hézagos, és mintha mindennap akadna egy újabb lötyögő tejfog.

A lányom most Ivy felé fordítja a telefonját, aki a családi ranchon, Silver Pines nagy házában pihen, a lábát feltette a dohányzóasztalra. Önkéntelenül elmosolyodom, amikor meglátom. Kimerültnek tűnik, a pocakja napról napra egyre domborúbb. A bátyám is belép a képbe, leguggol Ivy mellé, és átad Mabelnek egy tál pattogatott kukoricát.

Wade megvonja a vállát.

– Addig ne szóld le, amíg nem próbáltad.

– Mindent megkóstoltatok Wade-del, amit csak megkívánok – kuncog Ivy, és a szájába töm egy marék kukoricát M&M’sszel.

Még mindig nem tudom elhinni, hogy Wade újabban mennyire boldognak tűnik. Minden pillanatban révült, szerelmes tekintettel bámul a barátnőjére.

– Fincsi! – jelenti Mabel vidáman.

Felnevetek, noha kicsit zavar, hogy ilyen későn csokit eszik, de legalább boldog, márpedig én bármit megtennék ezért a mosolyért.

– Holnap, amikor hazajössz, elmehetünk az új pecabotomért, amit a faházhoz viszünk? – kérdi, olyan váratlanul váltva témát, amire csak a gyerekek képesek.

Már nagyon várja az éves kirándulásunkat Lake Charlesba.

– Persze, és veszünk néhány új csalit is, amit könnyű feltenni és levenni, hogy ne szúrd meg az ujjaidat.

Wade felhorkan a háttérben.

– Amikor nyolcéves voltál, mezítláb álltál a folyóparton, és egyedül akasztottad fel a gilisztákat. Csak nyugi, helikopterapuka!

Rámosolygok a tesómra a képernyőn keresztül.

– Már alig várom, hogy egy hajóban evezz velem – vágok vissza.

El sem tudja képzelni, milyen az, amikor az ember szíve nap mint nap eltipeg a testétől azokon az apró lábakon.

– Most filmet nézünk, apu!

– Oké, kicsim – mosolygok a lányomra. – Szeretlek, Mabey bébi.

– Én is szeretlek, sütiszemű apu – feleli Mabel a szörnyhangján, és azon a becenéven szólít, amit azzal érdemeltem ki, hogy két mogyoróvajas sütit tartottam a szemem elé, hogy megnevettessem, amikor beütötte a kislábujját a konyhában tavaly télen.

Jó éjszakát kívánunk egymásnak, még több „szeretlek” kíséretében, és amikor leteszem a telefont, fülsiketítőnek tűnik a hirtelen beálló csend. Kicsit rendet rakok a szobában, és lehúzom az ágytakarót. Soha nem szexelek idegenekkel a tiszta ágyneműn – csakis az ágytakarón, vagy egy széken, bárhol, de nem a tiszta ágyneműn, amin alszom.

Belépek a zuhany alá, és milliónyi gondolat cikázik az agyamban, ahogy a forró vízcseppek legördülnek a testemről.

Hétfőtől hivatalosan is én leszek Laurel Creek seriffje, igaz, csak június közepén lesz a beiktatásom. Ez azt jelenti, hogy nem szedhetek fel többé úton-útfélen nőket. Elég régimódi a megyénk. Sőt, kifejezetten régimódi, s noha megválasztottak, a lakosságnak elég egyetlen ok az első kilencven napban arra, hogy alkalmatlannak nyilvánítsanak a posztra. Miután az elődömet kirúgták, amikor sikkasztáson kapták, a város idősebb, szigorú lakói árgus szemmel fogják lesni minden mozdulatomat. Elég egyetlen aprócska botlás, és a fejemet veszik. Arról nem is beszélve, hogy a helyettesem, Brent Wilson nem más, mint Gemma alkalmi pasija, és boldogan bűnbakot csinál belőlem, ha úgy látja, hogy megkaparinthatja az állásomat.

Miután végeztem a zuhanyozással és visszatértem a nappaliba, meghallom a fal túloldaláról a tévé hangját.

Elmosolyodom, és persze úgy döntök, hogy megzavarom. Egyszerre szereti és utálja a horrorfilmeket, ezért keresek néhány béna szellemhangot a YouTube-on, felerősítem a telefonom hangerejét, amennyire csak lehet, és a szobáinkat elválasztó vékony falhoz nyomom. Várok. Ahogy sejtettem, néhány másodperc múlva rezegni kezd a kezemben a telefon.

VADÓC

Oké, Michael Myers, minden figyelmem a tiéd. A szekrényben bujkálok, és várom, hogy utolérjen a vég.

Szinte hallom a pimasz hangját, ahogy ezt mondja.

Úgy bömböl a tévéd, hogy az már nevetséges.

VADÓC

Hát, csak óvatos akartam lenni. Ki tudja, mikor hurcolod fel a szobádba a következő zsákmányodat.

Nekem is kell egy kis szünet néha. Te mit csinálsz, nagyokos?

VADÓC

Skittlest eszegetek és a szobaszervizről álmodom…

Megvan náluk a 99? Nem akarsz átjönni?

VADÓC

Inkább passzolok. Én ugyan be nem teszem a lábam abba a punciszagú szexbarlangba.

Felsóhajtok. A fenébe is, miért nem tudok uralkodni magamon?

VADÓC

Gyere át te. Csutakold le magad, és hozd a pénzed. Meghívhatsz vacsorára. Ez a Skittles a fél fogamra sem elég.

Felnevetek, és magamra kapok egy kapucnis pulcsit.

Megegyeztünk.

VADÓC

Próbálj eljutni a szobámig anélkül, hogy felszednél egy újabb szerencsétlen, gyanútlan leányzót.

Hát, ha késem, legalább tudni fogod, miért.

VADÓC

Nem várok. Az ajánlat lejár három, kettő…

Kilépek az ajtón és bekopogok hozzá, és épp abban a pillanatban megérkezik az utolsó üzenet is, Ginger pedig kinyitja az ajtót felvont szemöldökkel, szexi mosollyal az arcán.

– Milyen jó fiú vagy! Remélem, hoztad a pénzed.

Rám mosolyog és kinyújtja a kezét, hogy megpaskolja a fejem, mintha ötéves lennék. A hangja pimasz, mint mindig, de mentes minden ítélkezéstől, és már attól jobban érzem magam, hogy besétáltam ide. Időközben átöltözött, most a takaros szoba közepén áll, a haját magas kontyba fogta, friss arca pirospozsgás, és sortot meg pólót visel.

– Úgyis beengednél, és ezt te is tudod.

Játékosan belecsípek a pólójába és kifújom a levegőt, amiről nem is tudtam, hogy visszatartottam, amíg meg nem pillantottam azt a bájos arcát.

Tartalom

A szerző megjegyzése

Alexa… lejátszási lista Cole és Ginger szerelmi története

Előhang – Ginger

Első fejezet – Cole

Második fejezet – Ginger

Harmadik fejezet – Ginger

Negyedik fejezet – Ginger

Ötödik fejezet – Cole

Hatodik fejezet – Cole

Hetedik fejezet – Ginger

Nyolcadik fejezet – Cole

Kilencedik fejezet – Ginger

Tizedik fejezet – Cole

Tizenegyedik fejezet – Ginger

Tizenkettedik fejezet – Ginger

Tizenharmadik fejezet – Ginger

Tizennegyedik fejezet – Cole

Tizenötödik fejezet – Cole

Tizenhatodik fejezet – Ginger

Tizenhetedik fejezet – Cole

Tizennyolcadik fejezet – Cole

Tizenkilencedik fejezet – Ginger

Huszadik fejezet – Cole

Huszonegyedik fejezet – Cole

Huszonkettedik fejezet – Ginger

Huszonharmadik fejezet – Ginger

Huszonnegyedik fejezet – Cole

Huszonötödik fejezet – Ginger

Huszonhatodik fejezet – Cole

Huszonhetedik fejezet – Ginger

Huszonnyolcadik fejezet – Cole

Huszonkilencedik fejezet – Cole

Harmincadik fejezet – Ginger

Harmincegyedik fejezet – Cole

Harminckettedik fejezet – Ginger

Harmincharmadik fejezet – Cole

Harmincnegyedik fejezet – Cole

Harmincötödik fejezet – Ginger

Harminchatodik fejezet – Cole

Harminchetedik fejezet – Ginger

Harmincnyolcadik fejezet – Cole

Harminckilencedik fejezet – Ginger

Negyvenedik fejezet – Cole

Negyvenegyedik fejezet – Ginger

Negyvenkettedik fejezet – Cole

Negyvenharmadik fejezet – Ginger

Negyvennegyedik fejezet – Ginger

Negyvenötödik fejezet – Ginger

Negyvenhatodik fejezet – Ginger

Negyvenhetedik fejezet – Cole

Negyvennyolcadik fejezet – Ginger

Negyvenkilencedik fejezet – Ginger

Ötvenedik fejezet – Cole

Ötvenegyedik fejezet – Ginger

Ötvenkettedik fejezet – Ginger

Ötvenharmadik fejezet – Cole

Ötvennegyedik fejezet – Cole

Ötvenötödik fejezet – Ginger

Ötvenhatodik fejezet – Cole

Ötvenhetedik fejezet – Ginger

Ötvennyolcadik fejezet – Cole

Ötvenkilencedik fejezet – Ginger

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

PAISLEY HOPE
KÉZBEN A GYEPLŐ

SILVER PINES RANCH-
SOROZAT 1.

Egy igazi fülledt cowboy románc: a nő hazatér, és a bátyja legjobb barátjával csakhamar egymásba gabalyodnak a Silver Pines Ranch-sorozat első kötetében.

CeCe végre kiszabadult a mérgező párkapcsolatból, ami egész eddigi felnőttkorát beárnyékolta. Visszatér Kentuckyba, a családi ranchra, ahol lovakat tartanak. Fogalma sincs, mit tartogat számára a jövő.

Bátyja legjobb barátjánál, Nashnél kap munkát, aki igazi sztárnak számít a környéken, mert nemrég még a Dallas Stars csapatában jégkorongozott.

Nash nem tudja levenni a szemét CeCeről – CeCet azonban enyhén szólva idegesíti Nash. Lehetséges, hogy a kezdeti ellenszenv dacára röpködni fognak a szikrák kettejük között?

18 éves kortól ajánlott!

PAISLEY HOPE
SZELIDÜL A SZÍV

SILVER PINES RANCH
-SOROZAT 1.

Igazi fülledt cowboy románc: egy mogorva ranch tulajdonosnak és egy vidám lóidomárnak kell megtanulni a együtt működni a Silver Pines Ranch-sorozat második kötetében.

Ő a sötét ló. Meg tudja valaki szelídíteni?

Wade-nek kell a segítség, hogy felkészítse a Kentucky Derbyrea legjobb lovát. Ivy sokkal jobban megbízik az állatokban,mint az emberekben. Az az álma, hogy egyszer felnevelhessen egy versenylovat. Ivy maga a káosz, Wade pedig maga a rend. Apránként valami megváltozik. Lehet, hogy szikra lobban kettejük közt?

18 éves kortól ajánlott!

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Udvardi Annamária

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika, tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat
Ambrose Montanus & Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova SC – SIL Open Font License

Water Brush – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Sancreek – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Teachers – SIL Open Font License