Naomi Krupitsky

A CSALÁD

The Family

Copyright © 2021 by Naomi Krupitsky Wernham

All rights reserved including the right

of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with

G.P. Putnam’s Sons, an imprint

of Penguin Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Novák Petra, 2022

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-011-3 (papír)

ISBN 978-963-614-012-0 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Bíró Huszár Ágnes

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: H. Armstrong

Roberts/ClassicStock/Getty Images

E-book: Scriptor Kft.

Lil és Marty Krupitskynek,

akik már nem olvashatták ezt a könyvet,

de mindig is tudták, hogy egyszer megírom.

És New York városának.

Előszó

1948 júliusa

Egy pisztolyt elsütni olyan, mint jéghideg vízbe ugrani.

Ott áll az ember a sziklafal szélén, az izmai megfeszülnek az ugrás előtt, de az utolsó pillanatig megvan a lehetőség, hogy visszatáncoljon. A testét szinte szétfeszíti az erő – nem ugrás közben, hanem közvetlenül előtte. Minél tovább áll ott, annál hatalmasabb az ereje, így mire végül elrugaszkodik, az egész világ lélegzet-visszafojtva vár.

Az ugrás pillanatában azonban mindennek vége: a szél és a gravitáció kénye-kedve szerint játszik vele, és többé nem változtathatja meg a döntést, amit pillanatokkal korábban hozott. Nem tehet semmit, csak nézi, ahogy a víz közelít, aztán egyszeriben a mélybe merül, ahol a jég a testét öleli, a lélegzete a torkán akad.

Az el nem sütött fegyver is ereje teljében van az utolsó pillanatokban, mielőtt meghúznánk a ravaszt, kilőnénk a golyót, és elveszítenénk az események felett az irányítást. Közben a távoli viharfelhők mennydörgéssel sújtanak, és az elektromosságtól a szőr égnek áll a karunkon.

Ott állunk, a lábunk szétterpesztve, ahogy a papa tanított, biztos, ami biztos, a vállunk lazán, nehogy megsérüljünk, amikor a fegyver visszarúg.

És újra meg újra végiggondoljuk a döntést.

Tűz!

ELSŐ KÖNYV

1928–1937

1. fejezet

Sofia Colicchio fekete szemű kis vadóc, aki szélvészként szaladgál, és gyakran kiereszti a hangját. A legjobb barátnője Antonia Russo, aki a szomszédban lakik.

Brooklynban élnek, a Red Hook városrészben, amelyet a későbbi Carroll Gardens és a Cobble Hill kerületek határolnak. Red Hook később jött létre, mint Alsó-Manhattan, de jóval korábban, mint Canarsie és Harlem, vagyis a veszélyes, külvárosi területek, ahol bármi megtörténhet. A víz partján teraszos faházak sorakoznak, de beljebb, a téglaépületekkel telezsúfolt utcákban magasabbra nyújtóznak a háztetők. A sötétszürke összes árnyalatában játszik a szél, az eső és a levegőben szálló korom miatt.

Sofia és Antonia a családjával együtt Tommy Fianzo utasítására költözött Red Hookba. Tommy, akinek Sofia és Antonia apja is dolgozik, Manhattanben él, de szüksége van olyan emberekre, akik segítenek lebonyolítani a brooklyni akcióit. Amikor a szomszédok megkérdik Carlótól és Joey-tól, hogy mivel foglalkoznak, ők szűkszavúan azt felelik: ezzel-azzal. Vagy: importtal és exporttal. Néha azt mondják: az a munkánk, hogy másoknak segítünk. Ebből az új szomszédok mindent értenek, és nem is feszegetik tovább a dolgot. Sőt, csak hogy világosan kifejezzék az álláspontjukat, hangos csattanással lehúzzák a redőnyöket, és a folyosón fennhangon magyarázzák a gyerekeiknek: semmi közünk hozzá, mit csinálnak.

A környék lakói olaszok és írek, akik a kikötőben dolgoznak, vagy azokat a felhőkarcolókat építik, amelyek egyre-másra nőnek ki a földből Manhattan utcáin. Az erőszak ugyan az új nemzedékkel valamelyest alábbhagyott, de továbbra is jelen van, sejtelmesen imbolyog az utcai lámpák fénytócsái között.

Sofia és Antonia tudja, hogy szólni kell egy felnőttnek, mielőtt valamelyikük átugrik a másikhoz, de arról fogalmuk sincs, miért. Az ő kis világuk nyáron a parkban tett sétákból, télen a radiátorok kattogásából, sziszegéséből áll, amit az év minden napján végigkísér a kikötőben zajló munka odaszüremkedő zaja. Sok mindent biztosan tudnak, de azt nem, hogy bizonyos dolgokról halvány fogalmuk sem lehet. A világ szépen lassan nyílik ki előttük, ahogy cseperednek. Ez egy szilfa – szólal meg Antonia egyik reggel, és Sofia csak ekkor döbben rá, hogy a házuk előtt egy fa magasodik. Billy bácsi ma átjön vacsorára – mondja Sofia, mire Antonia ráeszmél, mennyire utálja Billy bácsit: a hegyes orrát, a csillogó lakkcipőjét és a szivarfüst izzadságszaggal vegyes bűzét, amelyet maga után hagy. Vigyázz, felébreszted a magát az utca túloldalán! – pisszegik le egymást, és messze elkerülik a legkisebb házat, ahol a harmadik emeleten egy igazi maga, azaz boszorkány lakik. Ezt mindenki tudja – de vajon honnan?

Sofia és Antonia sejti, hogy Billy bácsi nem igazi nagybácsi, de attól még ugyanúgy a Család tagja. Tudják, hogy Billy bácsinak kell őt hívniuk, ahogy Tommy bácsit is Tommy bácsinak, és hogy a vasárnapi ebédnél kedvesnek kell lenniük Tommy bácsi gyerekeivel. Tudják, hogy ebben a kérdésben nincs vita.

Tudják, hogy a Család jelent mindent.

Sofiáék lakásában három hálószoba van, és a széles konyhaablak a hátsó udvarra néz, ahová tőlük nem lehet kimenni. Az udvaron nyáron a főbérlőjük üldögél meztelen felsőtesttel, és amikor elszunnyad, vaskos ujjai között mindig cigaretta fityeg. A tűző nap pirosra égeti őt, de a kerek hasa és a vastag karja alatt liliomfehér marad a bőre. Sofiának és Antoniának nem szabad őt meglesnie. Sofia szobájában az ágyat új, vörös flanel ágytakaró fedi, a polcon három porcelánarcú baba ül, a padlót pedig puha, bolyhos szőnyeg borítja, amelybe Sofia mindig élvezettel fúrja a lábujjait.

A folyosóról Sofia szobája mellett a szülei hálószobája nyílik, ahová ő csak vészhelyzet esetén nyithat be. Cara mia – szokta mondogatni az apja –, kell, hogy legyenek a mammának és a papának is titkaik, nem igaz? Nem – feleli ilyenkor Sofia, mire az apja hosszú karmokat formál a kezéből, végigkergeti őt a folyosón, hogy alaposan megcsiklandozza, ő pedig sikítva menekül. A következő szoba üresen áll, csak Sofia régi bölcsője árválkodik benne. A mammája néha bemegy, és apró babaruhákat hajtogat. Ugyan már, ne csináld ezt, gyere! – mondja ilyenkor a papája, és kikíséri onnan.

Sofiának nemrég tűnt fel, hogy az emberek tartanak az apjától.

A kisboltban és a kávézóban őt szolgálják ki elsőként. Signore – hajbókolnak előtte a pincérek. – Annyira örülök, hogy újra látom. Tessék, a ház ajándéka! Valódi különlegesség. Prego. Sofia úgy kapaszkodik az apja kezébe, akár egy gomba, amely erős fa törzséből nőtt ki. Sofia számára ő az oltalmazó árnyék, a tápláló forrás, a biztos pont. És ő bizonyára Sofia – mondják ilyenkor mások, és megcsipkedik az arcát vagy összeborzolják a haját.

Sofia épp csak futó pillantást vet a többi felnőttre. Észreveszi őket, amikor az apja gravitációs terébe lépnek, és amikor az apja figyelme egyikről a másikra vándorol. Észreveszi, hogy az apja a többiek fölé magasodik. Elfogadja a zselés cukrot és a biscottit, amelyeket olyan férfiak kínálgatnak nekik, akik – ezt még Sofia is világosan látja – sokkal inkább az apja kegyeit igyekeznek elnyerni.

A találkozói után a papája gelatót vesz. Leülnek a pulthoz a Smith Streeten, a férfi sűrű, fekete eszpresszót kortyolgat, mialatt Sofia minden igyekezetével azon van, nehogy lecsöpögtesse a blúzát a sztracsatellafagylalttal. Sofia papája hosszú, vékony cigarettát szív, és a találkozóiról mesél Sofiának. Azzal foglalkozunk, hogy másoknak segítünk – mondja. – Akik aztán alkalomadtán fizetnek nekünk egy keveset. Sofia így tanulja meg, hogy az ember segíthet másoknak akkor is, ha azok a mások tartanak tőle.

Sofia az apja kicsi lánya, és ezt ő tudja jól. Ő a papa kedvence. Az apja önmagát látja benne. Sofia érzi a veszélyt az apján, mint ahogy egy kutya kiszagolja a közelgő vihart a különös rezgésekből. Sofia különös, rozsdás ízt érez. Tudja, hogy az apja bármit megtenne érte.

Sofia minden egyes pillanatban érzi, ahogy az univerzum lüktetve dübörög a testében. Olyannyira bizsereg benne az élet, hogy képtelen különválasztani önmagát és a környezetét. A képzeletében perzselő tűzgolyó lesz belőle, ami bármelyik pillanatban elpusztíthatná a lakásukat, a ház előtt az utcát, a parkot, ahová Antoniával jár, a templomot és az utakat, amerre a papa munkába jár. Mindent felégetne egy pillanat alatt.

Sofia azonban nem perzseli fel a világot, helyette megelégszik azzal, hogy az apjának kérdéseket szegez: Papa, miért? Mi az?

Antonia Russo egy kétszobás lakásban él. Az egyik szoba az övé, a másik a szüleié. A mammája és a papája tárva-nyitva hagyja a hálószobájuk ajtaját, és Antonia akkor alszik a legnyugodtabban, amikor hallja az apja hullámokban felzengő hortyogását. A konyhájukban nincs ablak, az asztaluk pedig kicsi és kerek, nem olyan, mint Sofiáék széles, szögletes étkezőasztala. A mammája bőszen sikálja a padlót, aztán felsóhajt, és kijelenti: nincs mit tenni, ez olyan, amilyen. A nappaliban fényképek díszítik a falat, amolyan régimódi, szürkésbarna felvételek, amelyeken mindenki morcosan néz. A képeken Antonia nagyszülei láthatók, mielőtt elhagyták volna az óhazát. Előfordul, hogy a mamma végignézegeti a képeket, megcsókolja a nyakában függő láncot, és egy pillanatra szorosan lehunyja a szemét.

Antonia gyakran kapja magát azon, hogy bár a saját testében kellene maradnia, ő mégis Sofia testében érzi magát, vagy a mamma testében, vagy egy mesében szereplő hercegnőében. Minden gond nélkül elillan, szétárad, és betölti az egész univerzumot, ahelyett, hogy a saját testén belül létezne.

Reggelenként Antonia felsorakoztatja a játékállatait, és neveket ad nekik. Szépen elrendezi az ágyát, pedig meg sem kérték rá.

Sofia gyakran kócosan, piszkos körmökkel jelenik meg Antoniáék ajtajában. A reggeli napfény könnyedségével érkezik, amint megjelenik, mindenkit életre kelt. Antonia vonzódik hozzá, ugyanakkor tart is tőle. Sofia elbűvöli őt, valahogy úgy, ahogy egy kisgyereket is rabul ejt a halott madár – megcsodálja elhullajtott tollát, és síremléket emel neki. Antonia elégedetlen a saját külsejével. Legszívesebben magába szívná Sofiát, hogy megteljen a barátnője ellenállhatatlan varázserejével.

Sofia és Antonia minden idejét együtt tölti, mert mindketten gyerekek, akik történetesen egymás mellett laknak, és a szüleik is bátorítják a barátságukat. A szülők számára nagy könnyebbséget jelent a gyermeküket valaki más társaságában tudni.

Antonia számára Sofia járása éppen olyan ismerős, mint a saját ringó lépteinek ritmusa. A tükörképe, amelyet Sofia barna szemében lát, megnyugtatóbb, mint az, amit a tükör mutat neki. Ami Sofiát illeti, az ő számára Antonia egyet jelent a púder- és liliomillattal, amely még akkor is a szobájában lengedez, amikor a barátnője már réges-rég hazament vacsorázni, a polcán katonás rendbe állított építőkockákkal és a kedvenc babájának gondosan kikefélt, hullámos tincseivel.

Sofia és Antonia barátságát nem zavarják más gyerekek, ennek azonban ők nincsenek tudatában.

Sofia és Antonia behunyja a szemét, így teremtve saját világot. Együtt a szafarira utaznak, ahol hajszál híján szétmarcangolja őket egy oroszlán. Repülővel eljutnak Szicíliába, ahonnan a családjaik származnak, aztán Japánba és Panamába. A vadonban két bot és egy doboz karácsonyi sütemény segítségével sikerül életben maradniuk, és megmenekülnek a futóhomok valamint a sáskajárás elől is. Hercegekhez mennek feleségül, akik Red Hook mocskos utcáin lóháton vonulnak végig. Sofia és Antonia egyenként megüli saját lovát. Előrehajolnak a nyeregben, és a lovak fülébe súgnak. Hangosan kiabálják, hogy repülj, akár a szél!, mire a mammáik lepisszegik őket. Menjetek máshová játszani!, vetik oda, mire Sofia és Antonia elutazik a holdra.

Antonia szabadnak érzi magát Sofia mellett. A Sofiában lobogó tűznél felmelegítheti a kezét és az arcát. Néha azon kapja magát, hogy önfeledten bámulja a barátnőjét. Nézi, ahogy két válla között megfeszül a ruha, miközben az asztalra kapaszkodik fel, vagy elfelejti leöblíteni a kezét, amikor egymás mellett mosakodnak vacsora előtt. Ha látlak téged, akkor biztosan itt vagyok. Antonia úgy érzi, Sofia nélkül talán elillanna, szétporladna az esti levegőben. Sofia a barátnője kizárólagos figyelmének egyre ragyogóbb fényében sütkérezik. Ha látsz engem, akkor biztosan itt vagyok.

Antonia és Sofia is többnyire az édesanyjával és a másikkal tölti az idejét. Az apjuk gyakran nincs otthon, bár Sofia papája épp elégszer állít be vacsorára ahhoz, hogy a lánya napjainak keretet adjon: reggelente a lakást megtölti a brillantin és az eszpresszó illata, este pedig, mielőtt Sofia lefeküdne, hangos matatás hallatszik a konyhából. Előfordul, hogy Sofia félálomban hallja a zár kattanását, majd az apja távolodó lépteit, ilyenkor tudja, hogy megint elment.

Antoniának fogalma sincs arról, hogy a környéken a többi apuka nem szokott hetente két-három estét távol tölteni, mint ahogy arról sincs, hogy az édesanyja egyszer zokogásban tört ki a hentesnél, olyannyira megviselte őt a folytonos dilemma: vajon kettő vagy három személyre főzzön. Arról sem tud, hogy késő éjjel, miután az apja hazaesik, lábujjhegyen belopózik Antonia szobájába, a homlokára teszi a kezét, és behunyt szemmel elrebeg egy imát. Antonia nem tudja, mivel foglalkozik az édesapja, csak abban biztos, hogy Billy bácsival és Tommy bácsival dolgozik. Megbeszélésekre jár – mondta egyszer Sofia. – Megbeszélik, hogyan segítsenek az embereknek. Antonia számára azonban ez a magyarázat megfoghatatlannak és hiányosnak tűnik. Bizonyos dolgokkal viszont tisztában van: tudja, amikor az apja nincs otthon, az anyja vagy hatalmasnak tűnik a szemében, ahogy az óriási felfordulás közepette, nagy dérrel-dúrral, megszállottan takarít, vagy egészen aprónak és csontsoványnak, mintha csak önmaga árnyéka lenne. És az ötéves Antonia éppen úgy követi az anyját, ahogy az óceán a holdat: vele együtt dagad vagy apad.

Elképzeli, ahogy az apja egy szűk szobában üldögél. Billy bácsi szivarozik, miközben a székével előre-hátra gurul, vadul hadonászik, és a telefonba ordibál. Tommy bácsi az egyik sarokba húzódik, onnan figyeli őket: ő a főnök. Antonia apja csendben üldögél, a kezében tollal és papírral. Antonia egy íróasztal mögé képzeli őt: az arca csupa komolyság, ahogy elmélyülten összpontosít. Kibámul az ablakon, de időnként elfordítja a fejét, és a papírra firkant valamit. Igyekszik kimaradni a konfliktusból.

Antonia azt gondolja, hogy saját világot álmodhat magának, ha behunyja a szemét.

Éjszakánként, miután az édesanyja lefekteti, Antonia érzi, ahogy a lakásuk ki akar szakadni a házból. Hiába van vele a mammája, kettőjük súlya sem elég, hogy a földön tartsa az otthonukat, amely megbokrosodva, bukdácsolva emelkedik a levegőbe. Antonia behunyja a szemét, és tégláról téglára építeni kezdi az alapot, míg végül elnyomja őt az álom.

A szomszédos szobában olvas az édesanyja, de előfordul, hogy cipőbe bújik, és átoson a szomszédba, hogy Sofia anyjával, Rosával felhörpintsen három ujjnyi bort. Mindketten gondterheltek, búskomorak, mert a férjük isten tudja, mit csinál, isten tudja, hol. Mindketten huszonhét évesek. Nappal a fiatalság vakító fényével ragyognak, ám sötétben, lámpafénynél kitűnik, milyen ráncokat rajzolt arcukra az aggodalom. A kimerültségtől karikás a szemük, sápadt bőrük pedig hófehéren feszül az arccsontjukra. Őket is, mint előttük oly sok nőt, idő előtt megöregítette az aggodalom és a várakozás. Figyelik az óra ketyegését, és esküdni mernének, hogy éjszaka lassabban múlik az idő, mint fényes nappal.

Antonia mammája, Lina ideges teremtés. Gyerekkorában otthon ült és olvasott, amíg a többi gyerek önfeledten játszott az utcán. Mielőtt átkelt volna az úttesten, mindig ötször vagy hatszor körülnézett. Mindentől összerezzent. Anyukája gyakran a homlokát ráncolva, komoran nézett rá, aztán nagy sóhajjal megrázta a fejét. Lina fejébe ez a kép örökre bevésődött. Komor tekintet, fejrázás, sóhaj. A Carlo Russóval kötött házassága nem segített az idegességén.

Amikor Antonia papája, Carlo elmegy otthonról, Linát gúzsba köti a félelem, amíg a férje haza nem ér. És amikor Tommy Fianzo úgy dönt, hogy Carlónak egymás után több éjszaka is kanadai whiskyvel megpakolt ládákat kell fuvaroznia, a félelem torkon ragadja, és aludni sem hagyja Linát.

Amikor éjszaka Lina elviselhetetlennek érzi, hogy Carlo valahol máshol van, és magával vitte az ő lényének legsebezhetőbb darabkáját is, kicsusszan az ágyból, és könnyű léptekkel elindul, akár egy kismadár. Lesiet az épület lépcsőjén, majd fel a másik lépcsőn a szomszédban lakó Colicchióékhoz. Tartalék kulcsával kinyitja az ajtót, és addig üldögél Rosa mellett a kanapén, amíg úgy nem érzi, hogy képes megbirkózni az otthonára telepedő csenddel.

Lina tudja, hogy még pirkadat előtt megfordul a zárban a kulcs. Carlo halkan belép, és így végre a lakás és Lina is visszakerül abba a világba, ahová tartozik.

Sofia mammája, Rosa még jól emlékszik, milyen volt, amikor az apja éjjelente járt dolgozni. Rosa az édesanyjával maradt otthon, aki apró öltésekkel varrta a gomblyukakat a férfiingekre, miközben Rosa apja miatt aggodalmaskodott. Mesélt a gyerekeknek arról, hogyan telt a gyerekkora, mielőtt hajóra szálltak volna Amerika felé, és időnként rájuk pirított, hogy az isten szerelmére, fejezzék már be a leckéket, tanuljanak rendesen, húzzák ki magukat, legyenek óvatosak, és tegyenek meg mindent, hogy vigyék valamire az életben. Rosa édesanyjának csupa seb volt a keze a sok varrástól, de hagymaaprítás közben még csak fel sem szisszent. Rosa és a testvérei a hallgatásából tudták, hogy fájdalom kínozza őt. Rosa hamar megértette, hogy az anyjának mindennél fontosabb a család és az otthon megteremtése, nem számít, hogyan, nem számít, hol, nem számít, milyen áron.

Így amikor megismerkedett a délceg, lélegzetelállítóan jóképű Joey Colicchióval – aki elvállalt egy állást az apja üzlettársánál, az idősebb Tommy Fianzónál –, Rosa tudta, milyen árat kell majd fizetnie, hogy megteremtse és rendben tartsa a saját fészkét.

Antonia és Sofia nem mindig akkor megy aludni, amikor a mammájuk ágyba parancsolja őket. Gyakran órákon keresztül kopogtatással üzengetnek egymásnak a szobáikat elválasztó falon át, és közben el-elbóbiskolnak. Az alvást ők nem szorítják határozott korlátok közé, mint a felnőttek: el sem tudják képzelni, miért ne folytathatnák a társalgást álmukban is. Megüzenik egymásnak: az anyukád ma este itt van nálunk. És a mammák hol az egyikük, hol a másik konyhájában, szorosan egymáshoz préselődve üldögélnek, a borukat szürcsölik, és együtt nevetnek, vagy épp együtt sírnak. És persze tudják jól, a lányaik mikor merülnek mély álomba, mert minden rezdülésüket érzik, mintha még mindig a méhükben hordoznák őket.

Jól emlékeznek az időre, amikor egyszerre várták a gyermeküket. Boldogság járta át őket, és úgy érezték, övék a világ. Mindez sokkal erősebb köteléket szőtt közéjük, mint a férjeik közös munkája.

A várandósság alatt Rosa és Lina késő éjszakáig pusmogott egyiküknél vagy a másiknál. Ott, a félhomályban kitárták egymás előtt a szívüket. A jövőt tervezgették, és a múltról beszélgettek: Rosa apjáról és anyjáról, a hangos, nyüzsgő otthonukról, és arról, mennyire szeretne Rosa is egy saját, nyüzsgő otthont. Tű meg cérna viszont nem lesz, mondogatta Rosa. Nem akart véresre szurkált ujjakat. Mint ahogy azt sem akarta, hogy a gyerekei bármiben hiányt szenvedjenek. Lina, akinek a lelkét már korábban satuba szorította a jövő, megkönnyebbülve tapasztalta, hogy a félelmeit felülírja a benne növekvő gyermek iránti szeretet. Visszagondolt a saját gyerekkorára, amikor a túlélésért folyatott küzdelem során senki nem kérdezte tőle, mit szeretne. Nálunk nem lesz olyan, hogy muszáj – mondta Rosának. – Nem lesz olyan, hogy kötelező. A gyerekei előtt számtalan választási lehetőség áll majd. És igen, megtanítja őket olvasni.

Ránézésre fiúnak tűnik, találgatta a Család többi nőtagja Rosának a hentesnél vagy a parkban. Ránézésre ikrek lesznek, mondogatták Linának, aki olyan hatalmasra nőtt, hogy a saját cipőjébe sem fért bele – igaz, amúgy sem látta a lábát –, és aki azt gondolta: előre tudom, ezt is el fogom baltázni. Az asszonyok kedélyesen megcsipkedték Rosa és Lina arcát, megpaskolták a domborodó hasukat. Rosa és Lina egymásba karolva csámpázott végig az utcán. Tudták, hogy a gyermekeik nem indulhatnak tiszta lappal: olyan világba születnek, amely komoly elvárásokat támaszt feléjük. Ha fiú lesz – szólt az imájuk –, add, hogy ügyes kezű legyen, ha pedig lány, add, hogy óvatosan bánjon a szívével!

Lina, akinek folyton nyirkos volt a tenyere, és sajgott a dereka, még hozzátette: add, hogy ez a gyermek semmitől se féljen!

2. fejezet

1928 őszén Sofia és Antonia együtt kezdi az iskolát, és ahogy telnek a napok, a világ hihetetlen gyorsasággal tárul ki előttük. Minden reggel lélekszakadva rohannak az iskolába, miközben meg-megbotlanak egymás lábában. Amilyen kicsik, olyan elszántak: sokszor kifulladva, idejekorán érkeznek, hogy aztán a számokkal, a betűkkel és a földrajzzal ismerkedjenek.

Az első nap megtanulják, hogy az osztálytársaik egyik fele olasz, a másik ír. Megtanulják, hogy Írország egy kis sziget, amely messze van ugyan Olaszországtól, de nem annyira, mint Amerikától, ahol mindannyian élünk, mondja Mr. Monaghan. Sofia és Antonia összebarátkozik Maria Panzinivel és Clara O’Malley-vel. Mindannyian kék szalagot viselnek a hajukban. Elhatározzák, hogy másnap folytatják a közös játékot. Együtt ebédelnek, és kézen fogva sétálnak ki az iskola előtt várakozó mammáik elé. Mamma, mamma!, kiáltanák mind a négyen, de a mammák arcán sötét árnyék ül. Másnap Maria Panzini másik asztalnál, más lányokkal ebédel, Clara pedig az udvar végében. Az ír gyerekek odébb esznek, döbben rá Antonia. Te csak maradj Antoniával!, köti Sofia lelkére az anyja. A mi családjaink egy kicsit mások, magyarázza a lányának Rosa és Lina. Sofia és Antonia nem tudja, hogy ők jobbak-e vagy rosszabbak másoknál, mindenesetre ezek után kettesben ebédelnek.

Továbbra is szeretik az iskolát Mr. Monaghan miatt, aki harcolt a nagy háborúban, bicegve jár, és a hajógyártól kőhajításnyira, egy lepusztult téglaépület alagsori lakásában él. Mr. Monaghannek csillog a szeme. Sovány, hórihorgas, vidám ember. Folyton a szemükbe néz, amikor beszélnek.

Minden reggel megpörgetik a földgömböt, úgy választják ki, hogy a világnak melyik tájáról tanulnak majd. Így ismerkedtek meg a piramisokkal, a Taj Mahallal és az Antarktisszal. Mr. Monaghan bökhet bárhová, a kijelölt helyről biztos, hogy számtalan történetet ismer. Amikor képeket mutat, és színes, élvezetes meséket mond nekik, a húsz gyerek lenyűgözve ül a székén, mintha oda lenne szegezve. Ma viszont Marco DeLuca nem hagyta, hogy Sofia pörgesse meg a földgömböt, pedig ő lett volna a soros.

Marco észre sem vette, mit tett, így amikor Sofia homlokát ráncolva, a mellkasát feszítő, fortyogó dühvel néz rá, ő bambán, egykedvűen bámul vissza rá. Fogalma sincs, miért mered rá a lány, és ettől csak rosszabb az egész. Sofia testét elönti a forróság. Arca kipirul, a keze remegni kezd, az epétől még a lélegzete is megkeseredik. Később, hosszú évek múltán az összepréselt szájának és résnyire szűkült szemének árulkodó látványából a barátai és rokonai rögtön tudják majd, mikor gurul méregbe Sofia. És számára is hamar ismerős lesz a forró, egyre dagadó, mindent felemésztő tűz, amely oly könnyen kirobban belőle.

Sofia ma nem csatlakozik a többiekhez, akik lelkesen böngészik végig a National Geographic régi példányaiban és Mr. Monaghan különleges Encyclopedia Britannicájában látható tengeri élőlényeket. Nem nahátozik és hűházik velük együtt, miközben Mr. Monaghan a táblára rajzol egy pálcikaemberkét, majd mellé – hogy az arányokat szemléltesse – egy óriáskalmárt és egy kék bálnát. Meredten nézi Marcót, és hiába várja, hogy Mr. Monaghannek végre-valahára eszébe jusson, hogy ma ő következett volna. Érzi, ahogy minden porcikáját megremegteti az élet hatalmas igazságtalansága.

Antonia tudja, hogy valami nincs rendben Sofiával. Valamiféle hatodik érzék működik benne, mint általában azokban, akik még nem értik, hogy az emberek önálló egységként tekintenek önmagukra. Szívesen vesz részt a tengeri élőlényekről szóló órán, de különös feszültséggel tölti el, hogy Sofia nélkül kell tolongania a gyerekseregben. A többiekkel vállvetve nyújtogatja a nyakát, hogy megcsodálja a méret szerint sorba rendezett cápákat, és ahogy kell, lélegzetvisszafojtva ámuldozik a cápa többsoros, rémisztő, véres fogazatán, de csendben üldögél, amikor Mr. Monaghan arra ösztönzi a gyerekeket, hogy soroljanak fel óceánokat, és akkor sem jelentkezik, amikor a többiek elakadnak az Indiainál. Lepillant a cipőjére, amelynek fekete színe élesen elüt a sápadt harisnyájától. Egy pillanatra elképzeli, mi lenne, ha csak egy hüvelyk magasra nőtt volna. Akkor behúzódhatna az asztala mögé – papírfecnikből takarót készíthetne magának, mint ahogy a szekrényben talált egerek is puha fészket raktak maguknak selyempapírból; kenyérmorzsán, meg a maradék arancini rizsszemein élne, és néha talán csokoládéreszelékhez is jutna. Észre sem veszi, hogy Sofia hunyorogva méregeti Marcót, aki épp az asztalok között igyekszik vissza a helyére.

Ebben a pillanatban Sofia úgy érzi, képtelen tovább magába fojtani fortyogó dühét. Ahogy Marco DeLuca a közelébe ér, Sofia összeszorítja apró öklét, aztán kinyújtja a lábát, hogy elgáncsolja a fiút.

Mire Antonia felnéz, csak azt látja, ahogy Marco DeLuca zokogva tápászkodik fel a földről. Az ezt követő nagy felfordulásban Antonia fejében különböző képek rögzülnek, amelyeket csak később tud majd értelmezni – Sofia, az asztalok közé kinyújtott lába, a döbbenettől leesett álla; Maria Panzini, aki leginkább egy öregasszonyra emlékeztet, ahogy jajveszékelve szorongatja a padját; Mr. Monaghan, akinek arcára rémület ül ki; egy csillogó, véres fog, amely a linóleumpadlón hever.

Antonia nézi, ahogy Sofia arcát furcsa grimasz torzítja el – hasonló ahhoz, amit Sofia apjának arcán látni, amikor a cipőtalpával eltapos egy csótányt, vagy amikor felhasítja egy hal fényesen csillámló hasát.

Ez az arckifejezés hosszú évekig kísérti majd Antoniát. Újra és újra megjelenik előtte a barátságuk kényes, sötét időszakaiban, amikor kétségei támadnak afelől, mennyire bízhat meg a barátnőjében. Antonia megállapítja, hogy benne nincs meg a lobbanékonyság csírája, amit Sofiában lát, de maga sem tudja, hogy ettől megkönnyebbül-e.

Aznap este Sofia a székén üldögél a konyhában, és a zöldbab végeit csipkedi. A mammája merev testtartásából és a konyhára nehezedő sűrű csendből tudja jól, hogy nagy bajban van. Amikor elgáncsolta Marcót, különös izgatottság lett úrrá rajta, ugyanakkor egy kicsit meg is lepődött. Nem akarta bántani Marcót, most mégsem érzi úgy, hogy sajnálná a történteket.

Vasárnaponként, mise után a Russo és a Colicchio család bezsúfolódik egy autóba, és áthajt a Brooklyn hídon, hogy Tommy Fianzónál költse el az estebédet.

Tommy Fianzo egy grandiózus, négyszobás luxusapartmanban él, olyan közel a Gramercy Parkhoz, hogy a háza előtt a járókelők kivétel nélkül, tetőtől talpig selyemben, bundában, gyöngyökkel felcicomázva parádéznak. Neki ugyan nincs kulcsa a bekerített magánparkhoz, de másoknak, akik hajlandók meghallgatni őt, gyakran bizonygatja, hogy nincs is rá szüksége, mert ő bizony fittyet hány mindarra, amit az amerikaiak csinálnak, na, gyere, üres a poharad, gyere, igyál még egyet, itt egy kis bor! A Colicchio és a Russo család összetartó kis csapatként érkezik a Tommy alkalmazottaiból álló népes vendégsereg hosszú áradatában.

Délután háromra az amúgy tágas Fianzo-lakosztály csordultig megtelik: belengi a felnőttek beszélgetésének moraja, no meg a bor és a fokhagyma illata. Télen az ablakok hamar bepárásodnak, a házat betölti a radiátorokon száradó kesztyűk fanyar hóillata. Nyáron minden bűzlik az izzadságtól, és az ember lépten-nyomon olvadozó jéggel teli vödrökbe botlik, amelyekben limonádét és fehérbort tárolnak. A nagy felfordulásban hamar megfeledkeznek Antoniáról és Sofiáról, ők a Családhoz tartozó többi gyerekkel együtt kénytelenek feltalálni magukat. A gyerekekkel hetente egyszer találkoznak, de mivel rajtuk kívül senki más nem lakik Red Hookban, nem igazán ismerik őket.

Tommy Fianzo fia, ifjabb Tommy idősebb Sofiánál és Antoniánál, ráadásul igen utálatos gyerek. Amikor a felnőttek nem figyelnek, alattomosan beléjük csíp, vagy illetlen mozdulatokat tesz. Sofia és Antonia idősebb Tommy fivérét, Billyt még az ifjabb Tommynál is kevésbé kedveli. Billynek nincs se felesége, se gyereke, és mintha mindig a szoba sarkában gubbasztana, akár egy sziklára tapadt kagyló. A szeme keskeny, fekete, a fogai úgy zsúfolódnak össze a szájában, mint a munkába induló utasok a peronon. Billy alig-alig szól hozzájuk, csendben figyeli őket a táskás szemével. Sofia és Antonia, ha csak teheti, messzire elkerüli őt.

Hat órakor Tommy Fianzo és a felesége tálcán hordja be a nappaliba a vacsorát. Bellissima!, kiáltják boldogan a vendégek. Örömmel látnak neki a nagy tál tésztának, az omlós bárányhúsnak, a babnak, az olívaolajjal meglocsolt tintahalszeleteknek és a fényes sült paprikának. A vendégek elégedetten csókolják meg az ujjuk hegyét. Csak úgy ragyognak. Moltissime grazie!, sóhajtoznak. Még soha nem ettem így tele magam. Még soha nem láttam ilyen gyönyörűen tálalt fogásokat.

Sofiára és Antoniára szinte ügyet sem vetnek. A két lány idővel vérszemet kap, és vad fogócskába kezd a felnőttek lába és lendületesen hadonászó karja között. A lakást lassan betölti a pipadohány és a női parfüm illata. A káosz kellemes, ismerős, akár egy lágy hullám simogatása. Végül a szüleik az ő tányérjukat is megpakolják.

Hazafelé menet Sofia és Antonia félálomba merül, szemük lecsukódik, a végtagjaik elnehezülnek. Ahogy áthajtanak a Brooklyn hídon, Manhattan fényei szikrákat vetnek a kocsi ablakán át. Ha szerencséjük van, Antonia papája átöleli mindkettőjüket, és mély, búgó hangon énekelni kezdi a dalokat, amelyeket a saját mammájától tanult, a dalokat a szigetről, ahol felnőtt. És mesél nekik a forró, vörös talajról, a fehérre meszelt, ősrégi templomról, az illatos, árnyat adó, göcsörtös citromfákról és a hosszú, csapzott hajú öregasszonyról, aki a tengerre néző kis kunyhóban éldegélt.

Amikor hazaérnek, a Colicchio és a Russo család kitódul a kocsiból. A felnőttek megcsókolják egymást, majd mindenki elvonul a saját otthonába. Carlo felcipeli Antoniát az emeletre, Joey kézen fogja Sofiát, Rosa és Lina pedig egymásra néz, majd a tekintetük egy pillanatra elidőz a férjükön és a lányaikon.

Papa, szól Antonia, mielőtt mély álomba zuhanna, te ugye szívesebben lennél egyfolytában itt, ahelyett, hogy munkába mennél? Nem kérdést tesz fel. Cara mia, suttogja Carlo. Még szép.

A szomszédos szobában Lina Russo mindig tudja, Carlo mikor suttogja el a válaszát. Tudja, mikor ringatja álomba a lányát. Cara mia. Lina szíve végre a helyére kerül, és végtelen nyugalom tölti el. Még szép.

Vasárnaponként, miután Sofia elalszik, Rosa a nappaliban áll, tekintetével végigpásztázza a felségterületét. Cara mia, gondolja. Ott van a lánya, aki nem szenved hiányt semmiben, és a férje, aki felvont szemöldökkel várja, mikor mennek végre aludni. Még szép.

Másnap reggel Sofia az ágyában ébred, mint ahogy Antonia is a sajátjában. A kukásautó hétfő reggel jár arra, és ha a kukások felnéznek, láthatják, hogy az újabb hét kezdetén Red Hook egyik apró mellékutcájában, két szomszédos épületben két kislány bámul ki hálóingben az ablakon.

3. fejezet

Azon a nyáron, amikor Sofia és Antonia hétéves lesz, a szüleik egyszer csak megelégelik a kibírhatatlan hőséget, és elhatározzák, hogy ellátogatnak a tengerpartra.

Augusztus elején útra is kelnek: Antonia mammája a szűk hátsó ülésen szorong Sofia, Antonia és a csomagok mellett, a többi felnőtt elöl ül. Rövidesen ők is beállnak a hihetetlenül zsúfolt Long Island-i autópályán lassan csörgedező forgalomba, és egész délután csigalassúsággal araszolnak úti céljuk felé.

A nap forrón tűz le a kocsitetőre, ők pedig lucskosra izzadják a ruhájukat, az üléseket, és igyekeznek nem egymáshoz érni. A kocsisor jóllakott, bágyadt kígyóként kanyarog végig Long Islanden.

Sofia hamar elunja, hogy a többi autó utasait bámulja, és inkább új ruhájának a pöttyeit kezdi számolgatni. Antonia viszont előrehajol, hogy Sofia mellett kilásson az ablakon, és azt figyeli, ahogy egy férfi az orrát piszkálja, egy fehér blúzos nő a manikűrözött ujjával szórakozottan dobol az ablakon, két gyerek pedig egymást lökdösi a hátsó ülésen, amely jóval tágasabbnak és tisztábbnak tűnik, mint az, ahol Antoniáék úgy zsúfolódnak össze, mint heringek a konzervdobozban.

Kint a táj egyre mocsarasabb. A fákat megtépázta, meghajlította az Atlanti-óceán felől szüntelenül fújó szél. A környék csendes és nyugodt.

Antonia papája, Carlo, a magasra nőtt, barnás, szélfútta füvet nézi. Pontosan tudja, melyik pillanatban fordult az élete ebbe az irányba, és nem a másikba.

1908 nyarán történt, tíz nappal azelőtt, hogy az óceánjáró hajó kikötött volna az Ellis-szigeten. Tizenhat éves volt, és farkaséhes. Az édesanyja telerakta az útitáskáját kolbászszal, sajttal, sűrű fekete kenyérrel és a gyümölcsösben szüretelt naranccsal. A fia tenyerébe tette a nagymama rózsafüzérét, és keserves zokogás közepette, szorosan átölelte őt.

Carlo az út első két napján úgy lakomázott, akár egy király, a következő hetet pedig magzatpózba kuporodva töltötte egy bűzölgő vödör mellett.

Azon a hajón ismerte meg Tommy Fianzót, aki már ötször átkelt az óceánon. Tommy volt az, aki kirángatta Carlót a tengeribetegség okozta levertségből. Langyos vízzel, kétszersülttel és erőlevessel táplálta. Tommy volt az, aki Carlo lelkére kötötte, nehogy elköhintse magát az Ellis-szigeten, a bevándorlási hivatal előtt kígyózó sorban. Tommy volt az, aki munkát ajánlott Carlónak.

Eleinte érthetetlen megbízásokat kapott. Állj oda a sarokra, mondta Tommy, és tartsd szemmel azt a vörös inges alakot, aki a kávéháznál üldögél! Ha elindul, eredj utána! Majd később beszélünk. Vagy: Amikor kilép az ajtó egy magas fickó, mondd meg neki, hogy Mr. Fianzo üdvözletét küldi! Carlo akkor érkezett, amikor mondták, és addig maradt, amíg el nem küldték. Átvett és átadott csomagokat. Idővel Tommy fivére, Billy mellé szegődött, aki éjszakánként minőségi, illegális alkoholszállítmányokat vett át a várostól északra. Carlót jól megfizették a szolgálatkészségéért, no meg a számtalan kérdésért, amit esze ágában sem volt feltenni. Ezek után a mammájának küldött csomagokat alaposan kibélelte bankjegyekkel.

Carlo minden reggel úgy ébredt, hogy New York zsongása az ereiben lüktetett. Idővel már nem jelentett gondot számára gyors léptekkel végigjárni Manhattan zsúfolt utcáit, észlelni a körülötte lévőket anélkül, hogy különösebben megnézné őket, és hagyni, hogy az emberiség lüktető energiája magával ragadja. Az erjedő gyümölcs, a szenesre grillezett hús és a forró macskakövek nyári illatkavalkádját ősszel a nedves avar és a pörkölt mogyoró illata váltotta fel, majd jött a tél, amikor még az illatok is elapadtak. Carlo úgy érezte, minden újabb évszak beköszöntével egyre magasabbra és magasabbra nő.

Tommy Fianzo szívélyes és igen tájékozott idegenvezetőnek bizonyult. Bemutatta Carlót vele egykorú fiatalembereknek, többek között Joey Colicchiónak, akivel a fiú hamar összebarátkozott. Együtt ittak hajnalig, tucatjával ették a kagylókat az eldugott bárokban, és érezték, hogy végre kezdenek gyökeret ereszteni New Yorkban. Tommy mellettük volt, amikor a téli fagyos szél a bőrükbe mart, és ők az anyjuk után sírtak; amikor nők után sóvárogtak; és amikor levelet akartak feladni, vagy telefonálni szerettek volna.

Carlo valójában maga sem tudta, mire ment volna Tommy nélkül az első hónapokban. Tommy mondta el neki, hol talál magának ruhát, bútort, dohányt vagy élelmet, és azt is tőle tudta, melyik templomi alagsorban rendeznek táncos mulatságot péntek esténként, ahol partiképes olasz lányokat találni.

Több évvel azután, hogy Amerikába érkezett, elment egy ilyen táncmulatságba, ahol a sok fiatal a legszebb ruhájában parádézik, és mindenkit megszédít a zsongás. Itt ismerkedett meg Linával, akit nem sokkal később, egy viharos őszi délutánon vett feleségül. Carlót elkeserítette a zuhogó eső, amely vad széllökésekkel, jeges tűszúrások formájában zúdult a nyakukba, de Tommy csak annyit mondott: sposa bagnata, sposa fortunata, és ezzel jelezte, az esős menyegző szerencsét hoz. A szertartás előtt megigazította Carlo nyakkendőjét, és úgy nézett rá, mint a testvérére.

Tommy arra biztatta Carlót, hogy a bevándorlók közül is csak azokkal barátkozzon, akik hátrazselézik a hajukat, és simára borotválják az arcukat. Carlo idővel megkérdezte másoktól, hogy tagjai-e a Családnak, és ha nemleges választ kapott, megtartotta a tisztes távolságot.

Carlo már több éve Tommynak dolgozott, amikor egyre többször kapta magát azon, hogy a kérdésekre valahogy mindig hasonlóképpen felel: Nos, Tommynak nem lenne ínyére, ha… vagy Tommy rendszerint azt mondja… És még hosszú évek teltek el, mire felfogta, hogy élete összes fontos kelléke, amit önmagának teremtett meg – a lakása, a ruhatára, a munkája – valójában Tommyhoz köthető. És mire eljött az idő, hogy remegő kézzel, szapora lélegzettel őrt álljon olyan ajtóknál, amelyek mögött elmondhatatlanul erőszakos megtorlásokat alkalmaztak azok ellen, akik bármilyen módon megsértették a Fianzo családot, már túl késő volt ahhoz, hogy kihátráljon.

Azon a héten, amikor megtudta, hogy apa lesz, Carlo nekivágott New York utcáinak, hogy munkát találjon magának – járt Brooklynban, Manhattanben, éttermekben, gyárakban, nyomdákban, jelentkezett portásnak, kertésznek, vízszerelő és kőműves segédnek. Besétált egy ruhaüzletbe is, ahol a kirakatban Eladólányt keresünk felirattal szembesült. Sehol nem néztek a szemébe. Később megtudta, hogy az egyetlen főpincér, aki fogadta a kézfogását, három nappal később törött karral és tébolyodott tekintettel került elő. Tommy ezután vacsorázni vitte Carlót, és olyan puha borjúpecsenyét rendelt, amely magától szétomlott a szájukban. Elmondta neki, hogy ők egy család: fivérek; és ha van bármi, ami nyomasztja Carlót, neki nyugodtan elmondhatja. Mi mindig vigyázni fogunk rád, ígérte Tommy, akinek komoly arcára baljós árnyat vetett a gyertyafény. Vacsora után a két férfi összeölelkezett a gázlámpák éjszakai fényében. Tommy a tenyerét Carlo tarkójára tette, és megint a fivérének nevezte őt. Az üzlet virágzik, mondta, mielőtt elbúcsúzott volna.

Aznap éjjel Carlo szemére nem jött álom. Mindig vigyázni fogunk rád, kattogott a fejében Tommy ígérete.

Ahogy kibámul a barnás, szélfútta fűre, amely egészen elmosódik, miközben a kocsi egyre gyorsabb iramban hagyja maga mögött New York lomha forgalmát, Carlo Russo szíve ellágyul. Hirtelen úgy érzi, most bárki lehetne: tanárember, fogorvos, patkolókovács. Lehetne bármilyen hétköznapi figura, aki nyaralni indul a családjával. Carlo kihajol az ablakon, és ahogy a forró levegő végigsimít az arcán, egészen könnyűnek érzi magát.

Jóllehet senkinek nem szólt róla, még Joey-nak sem, Carlo kieszelt egy tervet. Ez az utolsó év, amikor a Fianzo családnak dolgozik. Már jó ideje gyűjtögeti a bankjegyeket otthon, a padlódeszka alatt. Aprópénzről van szó, amit olykor-olykor azokból az összegekből csípett le, amelyeket Tommy Fianzo megbízásából hajtott be. Az utóbbi időben érdeklődni kezdett – ez alkalommal óvatosan – más munkalehetőségekről, más államokban. Iowában vannak farmok, Maine-ben halászatok. Úgy hallotta, Kaliforniában, a régről ismert, forró napsütésben érlelt narancsot és szőlőt termesztik. Carlo a saját jövőjét építgeti. Elképzeli, hogy néhány hónap múlva ugyanígy utazik majd. A kocsiban Lina mellett ül, a hátsó ülésen Antonia szunyókál, és a családjával együtt fénysebességgel száguld nyugat felé.

Joey Colicchio az ujjával a kormánykeréken dobol a fejében dübörgő ritmusra. Ő sem gondol a munkára. Arra végképp nem, hogy Carlo – a drága Carlo, a családapa Carlo, az aranyszívű Carlo – már hónapok óta kevesebb pénzt hajt be, mint amennyit kellene. A keletkezett hiány idővel Tommy Fianzo figyelmét sem kerüli el. Amikor Tommy kérdőre vonja Joey-t, ő komoly gyanakvást hall ki a hangjából, és a bőrén kezdi érezni a veszélyt.

Már csak azért sem gondol a munkára, mert most a családjával van, és a felesége arcán hetek óta először lát mosolyt, és mert ezen a hétvégén a tengerparti szél felszárítja majd az izzadságot, amely egész nyáron a hátán csorog. Joey tudja, hogy Carlo elégedetlen. Szeleburdi, ahogy Tommy mondja. A szeleburdi barátunk, ez a szavajárása. Tommy összeszorítja a száját: Ez nem mehet így tovább, egy családban az elkötelezettség a legfontosabb. Ilyenkor Joey bólint, és árulónak érzi magát. Joey jól végzi a munkáját. Ő nem érzi magát se bizonytalannak, se nyughatatlannak, mint Carlo. Többé már nem. Legalábbis azóta, amióta eldöntötte, hogy fontosnak, hálásnak és boldognak kell éreznie magát, amiért elfogadják.

Joey Colicchiót a szülei hozták Amerikába, amikor még olyan kicsi volt, hogy elfért a mammája karjában. Szereti azt hinni, hogy még emlékszik egy fából készült emeletes ágyra, amelyet a padlóhoz és a mennyezethez rögzítettek, és a hajóra, amely kitartóan haladt az úti célja felé. No meg arra, ahogy éjszakánként, amikor őt tengeribetegség gyötörte, a szülei a hozzá fűzött reményeikről suttogtak neki.

Nem tud róla, hogy a papája azért ragaszkodott a Manhattan szívében élő kis olasz közösség helyett Brooklynhoz, mert úgy hallotta, ott még találni farmokat. Mi gazdálkodók vagyunk. Joey emlékei szerint a papája ezt mondogatta. Honnan tudhatnánk, merre van az arra, ha nem látjuk a földet? Joey apjának mindennél fontosabb volt, hogy a gyermekei megismerjék a gyökereiket. Fizikai fájdalmat okozott neki, amikor össze kellett csomagolnia, és a feleségével meg a kisfiával együtt hajóra kellett szállnia egy ismeretlen ország felé, ahol soha többé nem érezheti a lába alatt a langyos szicíliai földet; ahol a napsütés erejéből és a kabócák ciripeléséből már nem tudják megmondani, melyik hónapban járnak; ahol a régi olasz dialektusuk kikopik, ahogy lassan átveszi a helyét az amerikai-olasz keverékbeszéd. Joey apja azt akarta, hogy a fia tudja, milyen érzés tartozni valahová.

Sajnos azonban mintha Amerika nem akarta volna, hogy Joey családja megtapasztalja, milyen érzés tartozni valahová. Végül Bensonhurstben telepedtek le, egy gyorsan fejlődő olasz és zsidó közösségben. Bensonhurst Brooklyn déli csücskében volt, olyan messze mindentől, hogy Joey gyerekkorától kezdve azzal tréfálkozott, a Déli-sarkot megkerülve könnyebb lenne Manhattanbe jutni, mint megküzdeni a Brooklyn híd hömpölygő forgalmával. A közösségük elszigeteltségben élt. Alig mozdultak ki a környékről, és ha meg is tették, azt tapasztalták, hogy azokban a kerületekben nem fogadják szívesen őket, ahol a lakosság nagy része nem olasz. Joey apja építőmunkásként dolgozott egy olyan csapatban, amelynek tagjai jóval több időt töltöttek a levegőben, ingatag köteleken függve, mint lent a földön, ásóval a kezükben. Amikor épp ástak, akkor a környező vidéket faragták: megszelídítették és laposra csiszolták Manhattan valamint Brooklyn dombjait. New Yorkban az ipar jelentette a jövőt: az épületek, amelyek a már így is zsúfolásig telt szigetek minden négyzetméterét elfoglalták.

Joey, bár a szülei teletömték a fejét a róla szőtt álmaikkal – egy nap orvos vagy tudós lesz belőle, saját vállalkozást indít és unokákkal ajándékoz meg bennünket –, mégis arra jutott, hogy hiába nőtt fel itt, Amerika csak szigorú feltételek mellett fogadja be őt. Maradj a saját fajtáddal, és végezd el a munkát, amihez nekünk nem fűlik a fogunk! Az amerikai álmot az ember vagy összekuporgatja, vagy megvásárolja, vagy ellopja.

Amint betöltötte a tizenhatot, Joey beállt az apjához és a többi széles vállú, mocskos szájú, lágyszívű szicíliai férfihoz, aki nap mint nap a várost építette. Joey-t a nap végére mindig belepte a téglapor. Ilyenkor az apjával bandukolt haza a bevándorlók házsorai között, és minden áldott nap érezte, hogy a csalódottság úgy árad a papájából, akár a forró láz.

Joey olyan sokszor sétált haza az apjával, hogy időközben felnőtté érett: magas, tagbaszakadt, egyenes tartású férfi lett belőle, akinek a karján csak úgy dagadnak a kemény munka hizlalta izomkötegek. Az orra megnyúlt, a látása kiélesedett. És közben kezdte elveszíteni az empátiát, amit kisfiúként az apja iránt érzett. Te hoztál bennünket ide, vetette a szemére gondolatban. Ez az egész a te hibád!

Joey hallása is kezdett finomodni. Most már meghallotta az elsuttogott pletykákat, amelyek életben tartották az építkezésen dolgozókat, miközben tetőket emeltek és alapot ástak. Azt rebesgették, hogy Manhattanben bizonyos szervezetek működnek, amelyeket nagy hatalmú olasz férfiak vezetnek. Ők oda mennek, ahová csak akarnak. Előkelő éttermekbe járnak, nemcsak olasz vendéglőkbe, de amerikai steakházakba is, no meg kisebb kávéházakba, ahol a tulajdonosok a saját óhazájukból származó különlegességekkel kedveskednek nekik: tésztába csomagolt fűszeres hússal meg gyömbéres öntettel tálalt nyers hallal. Ezek a férfiak nem az otthoni kis falvak szegényes utánzataiban húzzák meg magukat. Ők Amerikában élnek.

Mivel Joey fiatal volt, és sugárzott belőle a tehetség, nem volt nehéz Tommy Fianzo kegyeibe férkőznie. Tommy hamar felismerte, hogy Joey-ban az elszántság és a ravaszság különös erővel kapaszkodik össze, ez pedig igen jó szolgálatot tesz az embernek New York utcáin.

Giuseppe Colicchio rövidesen kidüllesztett mellel, csillogó szemmel masírozott a saját új világa felé, mit sem törődve az anyja könyörgéseivel, az apja döbbent hallgatásával és a szóbeszéddel, amely szerint minél nagyobbra duzzadnak a szervezetek, annál erőszakosabb cselekményeket kénytelenek elkövetni a tagok, akik ennek megfelelően egyre hosszabb időt töltenek rács mögött.

Talán a következőképpen lehetne a legérzékletesebben leírni, miben különbözik Joey és Carlo: amikor Antonia megszületett, Carlo könnyekben tört ki, és a homlokát a feje búbjához szorítva bocsánatot kért tőle, amiért nem tudott időben elszabadulni a munkából, hogy fogadja őt. Amikor Sofia megszületett, Joey megcsókolta Rosát, a fejébe nyomta a kalapját, és elindult, hogy beszerezzen egy revolvert.

Az első ülésen, Joey mellett Rosa Colicchio azon tűnődik, hogyan nevezze el a születendő gyermekét, bár egy kicsit aggódik, hogy ez a töprengés esetleg balszerencsét hozhat. A Francesca név jár a fejében, amelyet még a nagymamája viselt. A nagymamája, akit Rosa soha nem ismert, az összes gyermekét Amerikába küldte, és mindegyiknek két szerencsehozó üveget adott: az egyik könnyel, a másik olívamaggal volt tele. Rosa Colicchióra rá is férne a szerencse. Amikor Sofia még pici baba volt, Rosa azt képzelte, hogy idővel egész gyereksereg veszi majd körül. Most, hogy Sofia csillogó szemű, éles nyelvű nagylánnyá cseperedett – méghozzá milyen hirtelen! –, Rosa alább adta, és már csak egyetlen új gyermekre vágyik. Arra gondol, milyen lenne, ha Sofia testvér nélkül nőne fel. Igen, itt van Antonia, akiért elmondhatatlan hálát érez. Rosa gyermekkorában mindig tartozott valakikhez, ami csodás érzés, ezt szeretné Sofiának is biztosítani. Szeretné, ha Sofia is érezné, hogy a saját véréből valók veszik körül. Hogy együtt olyanok, akár a hömpölygő folyó, míg egymaga csupán egy kis pocsolya lenne.

Rosa nem tudja megfogalmazni, hogy csalódott a testében, csak azt érzi, valahogy teljesebbnek és jobbnak érezné magát, ha még egy gyermeke születne. Igen, jónak érezné magát – jó anyának és jó feleségnek. Rosa mindig is jó akart lenni. Elfordul az ablaktól, kipislogja a szeméből a könnyeket, és nagy levegőt vesz, hogy lerázza magáról a szívét markoló kétségbeesést.

– Már érezni a tenger illatát – állapítja meg Joey. A homokos tájon most alig-alig látni fűcsomókat. Az út felett apró madarak éktelen lármával cikáznak ide-oda.

Az utasok elismerően sóhajtoznak, aztán újra elmerülnek a gondolataikban. Mire a vendégházhoz érnek, mindegyikük nyűgös és fáradt.

A vacsorát a teraszon tálalják, ahol a szél lustán libbenti meg a szalvétákat és az ingujjakat. Antonia és Sofia életében először kóstol homárt. Miután megpróbálják egymást megcsipkedni az ollókkal, hisztérikus nevetésben törnek ki. Rosa éles sziszegéssel veti oda, hogy basta!, Sofia figyelmét azonban nem kerüli el az anyja szája sarkában bujkáló mosoly.

Az óceán kavargó vize a végtelenbe nyúlik előttük, mintha az egész világon nem lenne más, bármerre is néznek, csak víz. A lemenő nap rózsaszínűre festi az égbolttal egybefolyó óceánt, amely később narancsosra, majd ragyogó mélyvörösre vált. Addig gyönyörködnek a látványban, amíg végül nem látnak mást, mint a hullámokon megcsillanó holdfényt.

Másnap reggel, apály idején, amikor még gyengék a hullámok, Carlo a lányokkal a vízbe gázol. A mammáik lesietnek a fedett teraszról, a kezükkel beárnyékolják a szemüket, úgy figyelik őket.

– Vigyázzatok, ha a hullámokon taréjt láttok! – szól Carlo. – Azokban hatalmas az erő. – Sofia Carlo után rohan, és hamar csuromvizes lesz. Antonia megtorpan a bokáig érő vízben, és hagyja, hogy a hullámok lassan húzzák-vonják őt a part felé, és vissza. Egészen aprónak érzi magát, elálmosodik, mintha a világ álomba ringatná. A lábát betemeti a víz mélyén leülepedett iszap.

Nem látja, hogy Sofia integet neki.

– Nézd, milyen messze vagyok, Tonia! Ide nézz! – Sofia szembefordul a barátnőjével, a reggeli nap hátulról világítja meg őt. – Nézd, milyen mély itt a víz! – Antonia és Sofia csak akkor veszi észre a hullámot, amikor az Sofia derekának csapódik. Nem igazán erős, épp csak annyira, hogy a meglepetéstől Sofia felbukik, és a víz alá kerül.

Antonia felsikolt, kirántja a lábát az iszapból, és miközben Sofia felé igyekszik, úgy érzi, mintha az óceán és a föld egyszerre akarná magába szippantani őt. Sofia azonban hirtelen feláll, és köhögve, köpködve törölgetni kezdi a szemét. Carlo széles ujjaival már át is karolta a lány vállát, Antonia pedig ott áll, hangosan dübörgő szívvel és egy halom felgyülemlett adrenalinnal. Egy kicsit meglepi, ugyanakkor megnyugtatja őt a felismerés, hogy igenis beszaladt volna a vízbe. Addig szaladt volna, amíg csak kell, ha szükség lett volna rá. Visszapillant a mammákra, akik a parton ácsorognak. Messzi árnyak, de Antonia tudja, ők is berohantak volna.

Carlo a karjánál fogva magasba emeli Sofiát, aki a lábával átkulcsolja a férfi derekát. Carlo két tenyere közé veszi a kislány arcát, és mond neki valamit, de Antonia képtelen kivenni a szavakat.

Amikor mindhárman kiérnek a partra, Carlo megszólal.

– Soha ne fordítsatok hátat az óceánnak, lányok! A víz nagyon rafinált. Amint lankad a figyelmed, a víz alattomosan mögéd lopakodik. – Az arcára barázdákat rajzol az aggódás. Antoniában feltámad a vágy, hogy megnyugtassa: minden rendben, papa. Mégsem teszi.

Sofia fejében újra meg újra végigpereg a pillanatok sorozata, amelyekben a hullámok ledöntötték őt a lábáról. Az óceán sokkal, de sokkal hatalmasabb és erősebb, mint gondolta. A víz úgy öntötte el az arcát, az orrát és a szemét, mintha már jól ismerné őt. És milyen különös volt tehetetlenül bukfencet hányni a víz alatt! Akkor és ott egyáltalán nem számított, merre van a fent és a lent.

A nap további része lassan, ráérősen telik. A lányok csendben, magukba mélyedve játszanak, amit a kissé kótyagos, és a tűző napon kitikkadt szüleik a nyaralásra jellemző lustaságnak tudnak be. A vacsora főtt krumplival tálalt hal. Vacsora után a vendéglátójuk rájuk kacsint, majd egy barna üveget húz elő az egyik lezárt szekrényből. Sofiát és Antoniát ágyba zavarják. A kislányok onnan hallgatják a szüleik duruzsolását, amely a teraszról szűrődik oda, és az esti szelet, amely hangosan ropogtatja a vendégház csontjait. Így történik, hogy a tengerparton Sofia és Antonia, az elválaszthatatlan barátnők, akik furcsán erőtlennek és furcsán szabadnak érzik magukat, hamarosan olyan mély álomba merülnek, amilyenben csak a gyerekeknek lehet részük.

Carlo Russo az éjszaka közepén arra riad, hogy valaki kopogtat az ajtón. A vendéglátójuk az. Nem győz mentegetőzni, amiért megzavarja Carlót, aztán kinyögi, hogy a férfit telefonon keresik.

Carlo magára kanyarítja a köntösét. Egyvalaki van, aki éjnek évadján keresheti. Egyvalaki van, aki minden előzetes értesítés nélkül felverheti álmából, hogy elrángassa őt a családja mellől.

Carlo úgy gondolja, Tommy Fianzónak csak egyetlen oka lehet, hogy magához rendelje.

– Igen, főnök – szól bele az előtérben felszerelt telefonba. Kihúzza magát, mintha Tommy láthatná őt. Érzi, ahogy a testét elönti a félelem. Lassan megtölti a tüdejét. Carlo maga elé képzeli a tengert. Ott, az előtérben állva fuldokolni kezd. Alattomosan mögéd lopakodik, amint lankad a figyelmed.

– Azt akarom, hogy gyere ki! – szólal meg Tommy. – Sétáljunk egyet!

Rövidesen beköszönt a reggel. Lina Russo a megszokottnál később ébred. A paplan alatt kinyújtóztatja a karját és a lábát, aztán az oldalára gördül. Eszébe jut, hogy nyaralnak. Elhatározza, hogy iszik egy kávét, megcsodálja, ahogy a nap felkúszik az égre, és odabújik a férjéhez, ha Antonia még alszik.