BARBARA ROBINSON

Kasza Julianna illusztrációival

HARMAT
Budapest, 2025

A mű eredeti címe: The Best Christmas Pageant Ever

HarperCollins Publishers, 1988

Original edition © 1988 by HarperCollins Publishers

10 East 53rd Street, New York, NY 10022. All rights reserved.

Kállainé Falus Eszter fordítását átdolgozta
Ferenczi Andrea és Naszádi Kriszta

Illusztráció © Kasza Julianna, 2022

Hungarian edition © 2022 Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Harmadik, javított, átdolgozott kiadás

ISBN 978 963 288 732 6 (epub)

ISBN 978 963 288 733 3 (mobi)

Ki másnak ajánlhatnám

mint Jacknek

Első fejezet

A Herdman gyerekek voltak a világtörténelem legelvetemültebb teremtményei. Hazudtak, loptak, szivaroztak (a lányok is), csúnyán beszéltek, bántották a kisebbeket, átkozták a tanáraikat, káromkodtak, és még Fred Shoemaker régi, lerobbant raktárát is felgyújtották.

A raktár porig égett, ami igencsak meglepte a Herdman gyerekeket. Gyakran gyújtogattak, de ez volt az első olyan eset, hogy egy egész épületet sikerült leégetniük.

Feltételezésem szerint nem szándékosan. Nem hinném, hogy aznap azzal az elhatározással ébredtek, hogy leégetik Fred Shoemaker raktárát… Ám erre azért nem mernék mérget venni. Végül is szombat volt, és egyébként nem történt volna semmi.

Elképesztő nagy tűz volt – két tűzoltókocsi és két rendőrautó érkezett a helyszínre, ezenkívül valamennyi önkéntes tűzoltó ott sürgölődött, sőt a Finom Falat Étkezde vagy öt tucat fánkot is küldött a katasztrófa sújtotta övezetbe. Amit természetesen a tűzoltóknak szántak, de mire végeztek a munkájukkal, a fánkok eltűntek. Ebben is a Herdman gyerekek keze volt – amit nem tudtak megenni, azt a zsebükbe és a trikójukba gyömöszölték. A fánkokat szó szerint látni lehetett Oliver Herdman dereka körül dudorodni.

Fel nem foghattam, hogy a Herdman gyerekek miért maradtak a bűntett helyszínén. Mindenki tudta, hogy ők a ludasok, és az ember ilyen helyzetben joggal feltételezi, van annyi eszük, hogy elpucoljanak a környékről.

Egy tűzoltó fülön is csípte Kevin Herdmant, és azt kérdezte tőle:

– Ugye ti csináltátok a tüzet? Ha nem tévedek, szivaroztatok a raktárban!

Kevin azonban csak ennyit mondott:

– Nem szivaroztunk.

És tényleg nem szivaroztak. Leo Herdman „Ifjú Einstein” kémiakészletével játszottak, amit tulajdonosa előző nap „vételezett” – egy vasáruboltból. Így kezdődött a tűz.

Leo a következőképpen magyarázta a történteket:

– Összekevertük a dobozban talált porokat, aztán egy öngyújtóból kiszedtük a folyadékot, amit ráöntöttünk, majd az egészet meggyújtottuk. Meg akartunk bizonyosodni róla, hogy a kémiakészlet valóban használható.

Akármelyik másik gyereket – még a legvásottabbat is – némi aggodalommal vegyes félelem töltötte volna el, ha ellop egy öt dollárt érő árucikket, majd felgyújt vele egy épületet. De Leót csak az izgatta, hogy a kémiai készlet minden mással együtt elégett, mielőtt bombát gyárthatott volna belőle.

Úgy tizenöt-húsz bámészkodó gyerek ácsoroghatott a tűz körül. A tűzoltóparancsnok összeterelt bennünket, és rögtönzött egy kiselőadást arról, hogy mennyire veszélyes gyufával, gázzal vagy hasonló gyúlékony anyagokkal játszani.

– Nem állítom, hogy ezt a mostani tüzet valami ilyesmi okozta – mondta. – Nem tudom, hogy ebben az esetben valójában mi történt, de történhetett volna így is, és láthatjátok a végeredményt. Legyen hát ez jó tanulság nektek, fiúk és lányok!

Persze nagyszerű lecke volt mindez a Herdman gyerekeknek is – megtanulták, hogy ahol tűz van, ott előbb utóbb mindig kerül ingyen fánk is.

Azt hiszem, a dolgok egészen másként alakultak volna, ha mondjuk, a raktár helyett a presbiteriánus templomot gyújtották volna fel. A raktár már egyébként is elég rozoga volt. A szomszédok régóta mondogatták Mr. Shoemakernek, hogy csináljon az épülettel valamit, mert meglehetősen lehangoló látványt nyújt, és a környék összes patkánya ott tanyázik. Ezért a tüzet mindenki áldásként értékelte, még maga Mr. Shoemaker is azt mondta, hogy valósággal megkönnyebbült, hogy az építmény leégett. Apám szerint ez volt az egyetlen jó dolog, amit a Herdman gyerekek valaha is véghez vittek, és ha tudták volna, hogy ezzel milyen jó szolgálatot tesznek, akkor biztosan nem gyújtották volna fel azt a sufnit. Valami mást gyújtottak volna fel… vagy valaki mást.

Annyira rettenetes gyerekek voltak, hogy az ember nehezen hitte el, hogy ők valóban csak gyerekek. Rob, Isabel, Leo, Kevin, Oliver és Gina – hat sovány, dróthajú kölyök, és mind ugyanúgy nézett ki, kivéve a magasságukat, és azt, hogy máshol viselték kék és zöld foltjaikat, összetűzéseik látható nyomait.

Herdmanék egy üres garázs fölött laktak a Garasos-domb aljában. A gyerekek előszeretettel szórakoztak azzal, hogy olyan gyorsan csapkodták a garázsajtót, hogy sikerüljön valamelyik testvérük valamelyik testrészét kilapítani. Ilyen és ehhez hasonló fogalmaik voltak a játékról. Mások házának udvarán fű nőtt, Herdmanéknál kövek éktelenkedtek a bejáratnál. És ahova mások hortenziabokrokat ültettek, ott a Herdman családnál csalán burjánzott.

A kertben egy figyelmeztető táblán a következő felirat állt: „Vigyázz, macska!”

Az arra járó gyerekek mindig nevettek ezen, egészen addig, amíg meg nem pillantották a macskát. A leggonoszabb állat volt, amit valaha láttam. Az egyik lába rövidebb volt a többinél, a farkát megcsonkították, fél szeme hiányzott. Félelmetes látványa miatt a postás semmit nem volt hajlandó kézbesíteni a családnak.

– Nem hinném, hogy ez egy mindennapi macska lenne – mondta a postás egy alkalommal az apámnak. – Az a gyanúm, hogy azok a bestia gyerekek felmentek a hegyekbe, és fogtak maguknak egy vadmacskát.

– Á, úgy tudom, a vadmacskákat nem lehet megszelídíteni – válaszolta apám.

– Biztos vagyok benne, hogy nem – erősítette meg a postás. – Azok a gyerekek meg főleg nem próbálnák meg megszelídíteni, inkább azzal kezdenék, hogy még jobban megvadítják.

Ha valóban ez volt a tervük, akkor bevált – a macska bármire ráugrott, amit csak fél szemével meglátott.

Egy nap Kevin Herdman kerek három perc alatt kiürítette az egész első osztályt, amikor kedvencét bevitte az iskolába megmutatni. Előzőleg két napig éheztette, ami miatt már eleve meglehetősen ingerlékeny volt az állat, nem beszélve arról, hogy egy dobozban cipelte be az iskolába. Amikor aztán az osztályban felnyitotta a doboz fedelét, a kiéheztetett jószág villámgyorsan katapultált, legalábbis a szemtanúk állítása szerint.

A szerencsétlen teremtmény az óriási fekete tábla fölső peremén landolt, majd a gravitációnak engedve négy hosszú barázdát karmolt a táblára, amíg leért. Aztán mindent széttépett, ami csak az útjába akadt, nem kímélve könyveket és papírokat, összekarmolta a gyerekeket, és a szőrét szanaszét szórta az osztályteremben.

Miss Brandel, a tanítónő azt kiabálta, hogy mindenki szaladjon a folyosóra. Majd egy kabátot rántott a fejére, fogott egy seprűt, és megpróbálta a macskát sarokba szorítani. De persze a fején lévő kabáttól semmit sem látott, ezért a padsorok között futkosva egyre csak azt mondogatta: cicc, cicc. És amikor a macska visszasziszegett, egy nagyot suhintott a seprűvel a hang irányába. Közben nekiment a babaháznak, felborította a földgömböt, majd a kilencvenliteres akváriumot, ami körülbelül hatvanöt aranyhalnak adott otthont.

Hasztalan kiabált Kevinnek, hogy kapja el a macskáját, mert a fiú a többiekkel együtt kiment a folyosóra.

Később, miután Miss Brandel elsősegélyben részesítette azokat a gyerekeket, akiket megkarmolt a bestia, kérdőre vonta Kevint, hogy miért nem segített neki.

– Azt tetszett mondani, hogy menjünk ki a folyosóra – válaszolt Kevin, mintha egy átlagos elsős lenne, aki minden kérésnek engedelmeskedik.

A macska akkor nyugodott csak meg, amikor ennivalóra akadt – csaknem az összes aranyhalat megette, és elfogyasztotta Ramona Billian két háziegerét is, amiket ő hozott, hogy megmutassa az osztálynak. Ramona csak sírt és sírt, nem tudta abbahagyni.

– Még eltemetni sem tudom őket! – zokogta, mire hazaküldték.

Az osztályterem olyan volt, mintha hurrikán söpört volna végig rajta. Üvegszilánkok, papírok, könyvek, víztócsák és döglött aranyhalak hevertek szerteszét. Miss Brandel is romokban volt, és a legtöbb elsős hisztériás rohamot kapott, ezért valaki kiterelte őket az udvarra, és aznapra véget ért a tanítás.

Kevin hazaszállította a macskát, és soha többé senki, semmiféle élőlényt nem vihetett az iskolába.

A Herdman gyerekek pedig egyik osztályból a másikba léptek a Woodrow Wilson iskolában. Olyanok voltak, mint azok a dél-amerikai halak, amelyek kerek három perc alatt lefejtik az ember csontjáról a húst… Körülbelül így jellemezhetnénk azt, amit a tanárokkal műveltek, egyikkel a másik után.

Ennek ellenére soha, de soha senki nem buktatta meg őket. Amikor Kevin Herdman második osztályba lépett, még nem ismerte az ábécét, a számokat, a színeket, a formákat, sem a „Három medvé”-ről szóló mesét, sem pedig azt, hogy miként lehet kijönni a többi gyerekkel. Miss Brandel azonban így is átengedte.