Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Nagy-Kemendy Júlia
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Borító és illusztrációk: Buzási Viktória
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Győri László, 2024
© Buzási Viktória, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 11 5

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

támogatta.

Világra jön a nagyapa

Világra jöttem, nagyapa lett belőlem.

Nem először, csakhogy amikor először, másodszor, akkor még bohó fiatal voltam, nem is tudom, ötven- vagy hatvanéves, ki tudnám számolni, az a lényeg, hogy akkor még erőm teljében voltam, most meg már életem vége felé közeledem, korhadófélben búsongó fa, már meg-megráz a szélvész, érzem a recsegést, már hasadozom, ne is kérdezzétek, hogy mitől, el-elér egy-egy komoly betegség, amely bohóságomat kioltotta belőlem, most is éppen a kórházból jövök. Éjjelente az ágyon fekve a holdat figyeltem, arról próbáltam leolvasni, hány óra telt el már az éjszakából, mert nem jött álom a szememre. A hold az ablak bal felső sarkából indult el éjszakai útjára, és jobbra hajolva áldozott le végül, tűnt el a szemem elől. Amikor elbúcsúzott tőlem, tudtam, közel a hajnal, érkeznek a nővérek lázat mérni, injekciót adni, és egy adag szünet után benyitott az orvosi kar, elöl a tanár úrral, aki műtött, a közkatonák meg karéjban körbeálltak, s hallgatták a tanár úr örökös kérdését: – Minden rendben? Valami panasz? – Minden rendben – válaszoltam –, csak ne a holdat kellene néznem éjszakánként. – Fordítsa el az ablaktól a fejét! Szépen gyógyul, majd megtükrözzük! – Köszönöm szépen – igyekeztem óhaja szerint befejezni a társalgást. Pedig dehogy köszöntem szépen, csúnyán köszöntem a jövőt, csak úgy csúszott ki a mondat a számon, hogy a tanár úrnak kedve teljék benne, úgysem tudok a dolgok rendjén változtatni. Jön a tükrözés, köszönöm csúnyán.

Hosszú volt a nap, csak a látogatók rövidítették le kissé. Feleségem, és majdnem minden második nap a fiam, a menyem, aki növekvő terhével érkezett. Leült velem szemben, és egyszer-egyszer akaratlanul megsimogatta a hasát. Az unokámat simogatta, aki hamarosan világra jön. Ezek a látogatások tartottak életben. Egyre többször simogattam meg én is a jövőt. És nemhiába: a tanár úr tükrözött, újra meg újra, aztán elbocsátott. Vidékre mentünk, és vártuk-vártuk a telefont.

Délután négykor megérkeztünk a kórházba, odakint sütött a nap, nem lehetett látni, merre tart az ablak négyszögében, a napfény csak özönlött, özönlött, s mi a hírre vártunk. Hamarosan kilépett az ajtón a fiam, karjában egy kis csomagot tartott, amelynek a tetején egy kis fej látszott ki, a két kis karra nem emlékszem, de kellett lennie, mert azt mondták, ép, egészséges a kisfiú.

Minden más lett, más lettem én is, föléledtem. Elenyészett az éjszakai hold. Komoly nagyapa lett belőlem, csak egy volt bennem a régi, az a folytonos inger, amely arra kényszerített megint, hogy a gép elé üljek. És mi szaladt ki a kezem alól? Egy újszülött nagyapa meg egy újszülött csecsemő feljegyzései.

De egynémely bohóság csak megmaradt bennem, olyan följegyzéseket kezdtem írni, amelyek nem is tudni, mire valók. Van köztük tréfás jó tanács, hogy mit csináljunk, ha éjszaka sír a kisbaba, komoly megrendülés egy újszülött felett, ficánkoló gondolatok, furcsa kanyarok, amelyek mélyén egyetlen érzelem nyugszik, a különös döbbenet, amely egyszerre megrázott, hogy íme, újra nagyapa lettem.

Most, hogy megint ebbe az állapotba jutottam, már éltesen, hogy szépen mondjam, először fogtam föl igazán, hogy nagyapának lenni csakugyan öröm, s ha közben egy-egy rettenetes betegség ér, akkor gyógyír, vigasz. Kirügyezett az ágacska ágacskája, amelyet közönségesen unokának hívnak. Szeretnék valami szebb, jobb nevet találni rá, de hát ilyen a nyelv, nem lehet eltérni tőle, különben senki sem érti, az unoka tehát unoka, nem egyéb. Milliószámra teremnek, és milliószámra lesznek az apákból nagyapák. Nekik írom, hogy tudják: nagyapának lenni jó dolog, a csecsemőknek, hogy tudják, unokának lenni szép küldetés. A nagyanyák se térjenek ki előlem, ezek a följegyzések nekik is szólnak. Merengjenek és nevessenek, ha olyan erdei tisztásra lépek, ahol bugyogni kezd a jókedv. A csecsemő ugyanis csupa móka, a karjai úgy csapdosnak összevissza, mint egy bohócé, a szeme olyan ravaszkás, hogy sosem tudod, mit olvashatsz ki belőle. Csak mókásan érdemes a kis ebihalról írni; jókedvűen, mert minden íze csupa játék, miközben teljes erővel fúrja előre magát az életbe.

A rettenetes komolyság közel van a komorsághoz, az pedig túl sötét. Fényt a csecsemőre! Nagyapák, nagyanyák, fürödjetek benne!

A kis ebihal

Írjak himnikusan? Nem tartom helyénvalónak, pontosabban nincs bennem helye a himnikus hangnak, mert belátom, hogy milliókkal megtörténik ugyanez, jogom van-e hozzá, hogy azt, ami velünk megesett, ódai magaslatokba emeljem? Van, akinek már nyolc himnuszt kellett volna énekelnie, mégsem tette, egyszerűen csak ujjongott. Hogyan írjam le, ami velünk történt?

Három éve kórházban feküdtem, bal lábam végig be volt pólyálva, s egyszer csak megjelent a fiam egy lánnyal. Örültem, hogy végre rátalált valakire, néztem, hogy szép-e, igen, mintha az lett volna a legnagyobb gondom, hogy szép arca, gyönyörű alakja van-e, egyáltalán: illik-e a fiamhoz. Mintha én dönteném el, hogy összeillenek-e, mintha először nekem kellene, hogy megfeleljen, mintha a fiam csak második lenne a sorban. Rendben van, induljatok el. Komolynak ítéltem, szépnek találtam, áldásomat adtam rá. Igen, mintha én volnék az, akivel élni fog. Szégyelltem ugyan, hogy ilyen gondolat forog a fejemben, de akaratom ellenére így volt.

Aztán a külsőn kívül néhány más dolog is a tudomásomra jutott. Egyetemet végzett, sőt mi több, közgazdaságit, egy adóügyi hivatalnál dolgozik. Kedvemre volt, hogy jó üzleti érzéke van, jártas a nyers világban, néhány adásvételt gyorsan, eredményesen lebonyolított, nélküle nem jutottam volna semmire. Lehet, hogy nevetséges, de örültem, hogy jó ismeretségben van a számokkal, a matematikával. Ha együtt maradnak, és eleitől fogva úgy sejtettem, hogy nem eresztik el egymás kezét, még az is bekövetkezhet, hogy egyszer gyerekük terem, és milyen jó lesz, hogy az a kislány vagy az a kisfiú matematikai tehetséget fog örökölni az anyjától. Már elegem volt abból, hogy körülöttem képtelenek megoldani egy másodfokú egyenletet. Olyan unokára vágytam, aki tud deriválni, noha nekem magamnak halvány sejtelmem sincs arról, mi a deriválás, de éppen ebből a tudatlanságból szerettem volna kiemelkedni általa. Nem vágyakozom Gauss zsenialitására, nem muszáj Gaussnak lennie, de járjon könnyedén a matematika ösvényein. Bizony, idővel efféle gondolatok töltöttek el, ami ugyan elég különös, de hát nem tehetek róla, az ember mindig arra vágyik, amit ő maga nem tud elérni, pedig nem jó előre olyat várni, ami esetleg nem következik be, mert az a gyerek lehet, hogy egészen másban lesz tehetséges, mondjuk, a zenében. A zenében! A lánytól rossz néven vettem, az volt az egyetlen kifogásom ellene, hogy nincs jó hallása, akárcsak nekem, meg akárcsak a fiamnak, végül azonban túlléptem rajta. Isten neki, nem elég nekem, hogy szereti a fiamat? Hogy nem váltak szét, nem jele annak, hogy szereti? Mások váltogatják egymást, szenvednek, gyötrik egymást. Ahogy a fiam vállára teszi a kezét, a szerelem jele. És érkeztek a többi jelek is: összeköltöztek, bemutatott bennünket a szüleinek. Már csakugyan gyökeret eresztettek.