FORDÍTOTTA

Teleki Anna

A vár lakói aludtak. A szobákban már régen kihunytak a fények, az udvar kőburkolatáról eltűnt az ablakok élénksárga, megnyúlt visszfénye.

A Zöld szoba nyitott ablakán virágok könnyed és friss illatát magával hozva déli szél lengedezett be. Vasilisa félig fekve ücsörgött az ablakpárkányon, és azt figyelte, hogyan gyúlnak ki pislákolva egymás után az égbolton a gyöngyházfényű csillagok.

A Fekete Vérmek Várának hatalmas kertjében, a zsenge júniusi növényzetben megbújva tücskök ciripeltek szakadatlanul. A vár tavaiban és medencéiben tanyázó varangyok lusta brekegése hallatszott, időnként a távolból madár rikoltott föl álmosan – az éjszakát megszokott, békés többszólamúság töltötte be.

Vasilisának még nem volt kedve aludni, de a látszat kedvéért végignyúlt az ágyon. Fiala asszony Feketevízben maradt, ezért napirendjét a clockerek felügyelték. Így ha a szobájában éjfél után egyetlen gyertya is égve marad, a mechanikus szolgák valamelyike egészen biztos, hogy bejön, és bármiféle ellenvetés nélkül eloltja. Sőt, még ágyba is dugja a lányt!

Vasilisának szokásává vált, hogy esténként, elalvás előtt visszagondolt azokra a fontos eseményekre, amelyek az érkezése napjától történtek vele a Fekete Királynő várában: Miracus és Mendeira érdekes tanórái, a vidám és kissé veszélyes edzések Viharral, a lebilincselő foglalkozások Maarral meg a nagyapjával az órásműhelyben. Gondolatai azonban legtöbbször, akár csak a számszitálás sokszínű számjegyei, a barátaival Feketevízben töltött utolsó este körül forogtak.

A gyerekek a közelgő elutazás előtti szabadidőt kihasználva a Zöld szobában gyűltek össze: Vasilisa, Fesh meg Zaharra a kandalló élénken lobogó tüzénél, a szőnyegen helyezkedtek el, Diana és Nick az ablakpárkányra másztak föl, Maar a többiektől kicsit távolabb húzódva, keresztbe tett kézzel egy széken ücsörgött.

A barátok már egy álló órája a térképre fölrajzolt óratornyok titkos körbeutazásának lehetőségét tárgyalták.

Vasilisa a térképet meg a titokzatos rozsdás vasdarabot a Fekete Szobában kaparintotta meg, és a felnőttek közül még senki sem tudott az értékes zsákmányról.

A hat barát úgy határozott, megkeresik azt az óramutatót, amelyhez ez a hiányzó, letört, hegyes véghez hasonlító vasdarab tartozik. Egyébként pedig még azt is ki kell deríteniük, tényleg annyira fontos-e ez a tárgy, hogy ilyen komoly kockázatot vállaljanak érte.

– Vasilisa, idézd fel még egyszer annak a vak jósnak a szavait – kérte sokadszorra Diana.

A lány helyett azonban váratlanul Zaharra felelt.

– „Jegyezd meg: az, amit a Széthasadt Várban találsz, nagyon veszélyes, de csak akkor válik igazán veszélyessé, amikor egyesül a másik részével – szónokolta zengő, misztikus hangon. Igaz, tekintete mindeközben pimasz és vidám maradt. – A legjobb fegyvert kapod meg a szellemekkel szemben, de kevesebb mint egy óra alatt az ő kezükbe kerül, és az Eflarának befellegzett. Földünkön kezdetét veszi a Szellemek kora, amelyet Astragori kornak neveznek”… Már kívülről megtanultam az egész jóslatot! – panaszkodott mondandója befejezéseként a lány.

Diana a fejét csóválta, helytelenítette Zaharra könnyelműségét.

– Nem értem, miért okozhatja ez a fegyver az egész Eflara hanyatlását.

– A szellemek kezébe került fegyver – pontosította Vasilisa.

– Minden bizonnyal ez egy hatalmas óramutató – kezdte meggyőződéssel Fesh. – Amíg Astragor gyenge, sürgősen át kell jutnunk az Ostalára, és ellenőriznünk sorban minden tornyot. Nick, talán nincs igazam?

– Tiszta sor! Már százszor elmondtam: a röpóránk hosszú utazásra alkalmas – sóhajtott föl hangosan Nick. – Ha valaki az erős óramágusok közül – sandított sokatmondón Feshre – ki tudná jelölni az utat, úgy értem, be tudná táplálni az átkeléshez szükséges számkódokat…

– Az a bökkenő, hogy az Eflara és az Ostala közti határ átlépéséhez a Dicsők Gyűlésének speciális engedélyére van szükség – vetett komor pillantást barátjára Fesh. – Egészen biztos, hogy nem kapjuk meg. Emiatt meg kell próbálnunk hozzájutni a régi, kijelölt átjárók regisztrált kódjaihoz. Vannak köztünk utazók, nem igaz?

– Engem hagyjatok békén! – emelte föl tiltakozón a kezét Maar. – A nagyapám nem szereti a papírokat, ezért minden jelentést én írok meg helyette a királynőnknek. A kiküldetéseink számkódjait viszont nagyapa valami rejtekhelyen őrzi. Nem tudom, hol lehet ez a titkos hely, bár van némi sejtésem… – vakarta meg tarkóját elgondolkodva a fiú.

– Talán van rá remény, hogy apám segít nekünk – vetette föl bizonytalanul Nick. – Neki beszámolhatnánk a dologról, nem?

– Még mit nem! – rázta a fejét Vasilisa. – Meg az én apámnak és Miracusnak is. Egyszerűen elvennék a Fekete Szobából származó tekercset, és ezzel be is fejeződne rövid utazásunk.

– Mindenesetre azért igyekezz megtudni valamit, Nick – kapcsolódott be Zaharra. – Bár jobb lenne, ha egyszerűen csak kitalálnánk valami jó ürügyet… Vasilisa, mondd apádnak, hogy hiányzik neked az Ostala.

– Na igen, meg Astragor is – tette hozzá epésen Fesh. – Ognev természetesen nem fogja elengedni Vasilisát, és helyesen is teszi. Nem szabad egyedül, főleg egy lánynak, az óratornyokban mászkálni… És közülünk sem engednének el vele senkit. Gondolj csak bele, Zaharra meg én túszok vagyunk – nevette el magát kihívón. – Nick apja inkább bezár a Lazorba, minthogy áldását adja olyan utazásra, amelyért idősebb Norton felel. Diana tündér, neki a Fehér Királynő a főnöke. Ő meg – intett Maar felé Fesh – a vérmek uralkodónőjének neveltje. A Széthasadt Várban történtek után az ellentét a szellemek, tündérek és óramágusok között csak kiéleződött. Meg is lep, hogy mi még nem vesztünk össze.

Mindannyian elmosolyodtak és összenéztek, de ezek a mosolyok meglehetősen kényszeredettre sikerültek. Feshnek igaza volt, és senki sem tudta, hogyan tovább. Vasilisa hirtelen megérezte a közös bizalmatlanságot és zavarodottságot. Persze, egyiküknek sem volt meg a felnőttek tapasztalata, akik nyilván kerültek már hasonló helyzetekbe. Miracus például biztos, hogy komoly tanáccsal láthatná el őket… Vasilisa egyébként kicsit sem engedett a rátörő pániknak, éppen ellenkezőleg, föllázadt ellene.

– Egyszerűen csak meg kell szervezni a szökést! – jelentette ki határozottan a lány. – Próbáljuk meg valamelyik lehetőséget, például a… – hallgatott el Vasilisa, mert nem tudta, melyiket ajánlja elsősorban.

Fesh, aki a „szökés” szó hallatán összerezzent, leengedte vállát, és minden tőle telhető módon kifejezte csalódottságát.

– Attól tartok, mindenről be kell számolnunk a felnőtteknek – szólalt meg keményen Diana, és elegánsan leugrott az ablakpárkányról. – Többet tudnak, mint mi, és hamarabb kitalálják, mit kell tenni.

– Meg hosszasan gondolkodnak, tanácskoznak, és megszámlálhatatlan gyűlést hívnak majd össze – tette hozzá gúnyosan Fesh. – És mint mindig, értékes időt veszítünk.

Diana elhallgatott, de határozott arckifejezése igencsak sokatmondónak bizonyult. Vasilisa, bár értette a tündért, mégis képtelen volt nem elismerni Fesh igazát – elszalasztják az időt! Sőt mi több, éppen Fesht fenyegeti a legnagyobb veszély. Astragor hamarosan visszatér, és akkor az Ezüstkulcs hordozójának egészen biztos befellegzett.

– Mindnyájunkat őrizetbe vesznek, ha megpróbáljuk önállóan, a röpóra segítségével átlépni a világok közti határt… – kezdte meggyőződéssel Diana. – Egy ilyen hatalmas gépet kétségtelenül észrevesznek. Persze, hagyományos módon is megkísérelhetjük az átlépést, egyesével, a zérustükrön keresztül, bábelgyertyák segítségével. Ebben az esetben viszont több hónapot is elpazarolnánk a tornyok felderítésére, hiszen fél szárnnyal nem jutunk messzire, és még enni is meg aludni is kéne valahol… Meg aztán egy ilyen hosszú távollét nem maradna észrevétlen… keresnének minket… És nem csak az eflarai óramágusok.

Zaharra hümmögött és a mennyezetre emelte szemét, pontosan úgy festett, mint a bátyja, amikor nagyon ideges.

– Diana, túlságosan óvatos vagy – vetett hunyorítva megvető pillantást a tündérre Zaharra. – Viszont tetszik az ötleted, hogy közönséges időátjárón keresztül repüljünk. A röpórához szükséges kódokkal nagyon sokáig kellene vesződni. És ha semmit sem csinálunk, Astragor megelőz bennünket. Ő aztán nem fog tétlenkedni! Mindenért bosszút áll majd, meglátjá… – harapta el a szót hirtelen, és összeráncolta a homlokát.

– Először hadd érjen oda – szólalt meg rettenthetetlenül Fesh, és finoman oldalba bökte a lányt. – Ne szontyolodj el, hugica!

– Ha valóban szabadon akartok mászkálni az Ostalán, akkor tényleg óvakodnotok kell a volt tanárodtól – szólalt meg gúnyosan Diana. – Így kétségtelenül van ok az aggodalomra.

– Maar, te meg miért hallgattál el? – kérdezte váratlanul Nick. – Van ötleted?

– A röpórával kell repülni, méghozzá bármiféle regisztráció nélkül – vágta rá azonnal a fiú. – Persze, üldözőbe fognak venni, az Ostalán pedig biztos, hogy menekülnünk kell majd a szellemek elől. A röpórával viszont át tudunk ugrani más időbe, és kész, viszlát! De ha csak a szárnyainkra bízzuk magunkat, akkor mindnyájunkat fogságba ejtenek… legjobb esetben.

– Én is a röpórára szavazok – sandított helyeslőn Maarra Fesh.

– Meg én is – támogatta barátait váratlanul Nick. – Annál is inkább, hiszen nekem nincsenek szárnyaim, a tornyok falán pedig nem tudok futkorászni, már megbocsássatok.

– Most azonnal kell cselekednünk! – jelentette ki Vasilisa, és Maarhoz fordult. – Tetszik Diana ötlete, hogy a zérustükrön keresztül keljünk át. Végül is ostalai közlekedési eszközökkel is eljuthatunk a tornyokhoz… bérelhetünk autót, vagy vehetünk vonatjegyet. Igaz, minden alkalommal vissza kellene térnünk az Eflarára, hiszen a tornyok más-más országokban találhatók, a határokon pedig nem engednének át, mert ahhoz útlevélre lenne szükségünk, meg még…

– Olyan bonyolultan képzelsz el mindent – fújtatott Zaharra. – Egyszerűen csak megállítjuk a határon az időt, és átmegyünk oda, ahova csak akarunk, senki sem veszi észre.

– Rögtön látszik, hogy Astragor tanítványa vagy – hümmögött Maar. – Hidd el, a nagyapámnak meg nekem a határokon mindig át kell esnünk az összes regisztráción, és szenvedünk is tőlük rendesen. Biztos vagyok benne, hogy egy ilyen durva szabályszegésnél az ostalai óramágusok azonnal bemérnének bennünket, és nem érdekelné őket, hogy csak kirándulni szeretnénk. És ebben az esetben a szellemek hamarabb ott teremnének nálunk, mint az eflaraiak.

– Igaza van – helyeselt Fesh. – Voyt mesélte, hogy csak nekünk, mármint a Dragotsy családnak van kiterjedt kémhálózata, és egyedül csak Európában nem kell számolni ilyen erős óramágus családokkal…

Zaharra összevonta a szemöldökét, a kandalló felé fordult, majd tüntetőn egy nyers fahasábot dobott a tűzre, mintha csak azt mondaná: döntsétek csak el magatok, nekem aztán mindegy.

– Nagyapával néhány hét múlva expedícióra indulunk az Ostalára – folytatta Maar. – Szerintem néhány dolgot megtudhatok a Svájcban található berni haranglábról, ha már egyszer arra a vidékre vesszük az irányt. Nagyapa gyakran utazik a svájciakhoz, mert sok óramágus él közöttük.

– Mégis miért hallgattál el? – kapta föl a vizet Fesh. – Próbáld kideríteni az ehhez a toronyhoz illő helyváltoztatási kódot… Én biztos kinyomoznám!

Maar megvető pillantással illette a fiút, amellyel csak azt akarta kifejezni: tökéletesen elboldogul egyedül is.

– Igen, nagyon jó ötlet – mosolyodott el Diana. – Igaz, a térképen legnagyobbként a londoni, a moszkvai meg a párizsi tornyok szerepelnek. A berni meg a velencei alig különböztethetők meg… csak olyan vázlatszerűek…

– A leghaloványabb az osztrák táncoló óra – tette hozzá Vasilisa. – És csak körülötte nincsenek jelek.

A lánynak az elmúlt napokban sikerült megjegyeznie a térképen található összes torony nevét.

– Talán direkt nem akarták kiemelni – tételezte föl Zaharra. – Vagy a térkép előző tulajdonosa később akarta befejezni a rajzot… Egyébként egész jól fel van skiccelve. Szeretem ezt a stílust: fekete-fehér, egyetlen vonallal…

Dianát, Maart és Nicket hamarosan lehívták, mert már előkészítették számukra azt a három szárnyas járművet, amely hazaszállítja őket. Dragotsyékat pedig egyszerre értesítették arról, hogy haladéktalanul térjenek vissza a Délnyugati toronyba.

A barátok sebtében elbúcsúztak egymástól, és megbeszélték, hogy a varázslapon keresztül tartják a kapcsolatot.

Vasilisa, miközben szomorúan figyelte, ahogy barátai egymás után tűnnek el a zérustükörben, észrevette, hogy Fesh szándékosan késlekedik, és mindenkit maga elé enged. A fiú megvárta, amíg a húga sziluettje eltűnik a tükör mélyén, majd sietve odasúgta Vasilisának:

– Fél óra múlva, a szobád előtti lépcsőnél.

A lánynak még a száját sem volt ideje kinyitni, mire Feshnek szintén nyoma veszett a tükörben.

Vasilisa bosszúságára Fiala asszony lépett be, és vacsorázni hívta az étkezőbe. A lány eleinte ellenkezett, arra hivatkozott, hogy nagyon álmos, ezért inkább csak a szobájában enne valamit. Ennek ellenére kénytelen volt a nevelőnő szigorú felügyelete mellett elfogyasztani egy hatalmas adag hússalátát, amelyet az ezüst ételbúra alatt talált, és meginni egy bögre gyógynövényteát. Vasilisa annyira sietett, hogy kétszer is a torkán akadt a falat, amivel néhány jókora hátbaverést és gyanakvó pillantásokat vívott ki Fialától.

A nevelőnő szerencsére hamarosan eltávozott a tükörbe, Vasilisa pedig idegességében gyorsan megigazította a frufruját, és kiszaladt a lépcsőre.

Senki sem volt ott.

Fesh talán nem tudott kilógni?… Vagy csak gúnyt űzött belőle? Kitelik tőle… Vasilisa lopva még a közös folyosóra is kikémlelt, de ott sem vélte fölfedezni barátját.

– Semmit sem értek – nyújtotta el a szót zavarodottan.

Ekkor azonban váratlanul gyöngéd és meleg kézszorítást érzett.

– Maradj csöndben! – suttogta egészen a lány fülébe Fesh. – Ne adja a hatalmas Idő, még valaki meghallja, és mindent tönkretesz.

Vasilisa óvatosan megfordult, de senkit sem látott.

Aha…

– Zsá-ygík!

A lány előtt abban a pillanatban előbukkant Fesh – a fiú ezüstös fekete szárnyai, amelyekkel fedezte magát, ringatózva visszahúzódtak a háta mögé, majd eltűntek. Fesh arckifejezése különös elégedetlenségről árulkodott.

– Felejtsd el az óranevem, világos?! – suttogta a fiú. – Ne feledd, én egyszer sem mondtam ki visszafelé a tiedet.

– Na, még csak az kéne – felelte ugyanolyan dühös suttogással Vasilisa. – Azért hívtál ide, hogy megint rám ijessz? Akkor miért nem változtál át egyszerűen kardfogúvá? Most amúgy is egy felbőszült, tűhegyes fogú kandúrra hasonlítasz.

– Mégis miről beszélsz? – húzta föl kajánul a szemöldökét Fesh. – Ha valaki képes az óramágusi átváltozásra, az tudja, hogy mindez nagyon bonyolult mutatvány. Miközben átlépsz egy idegen időfolyosóra, ráadásul egy állatéra, komolyan veszélyezteted az életedet. És különben is, másról akartam veled beszélni… – csillogott titokzatosan a fiú szeme. – Rövidre fogva, nincs kedved belesni az apád dolgozószobájába?

– Az Északi toronyba?! – lepődött meg Vasilisa. – Mi az, talán meghibbantál?

– Az apád a könyvtárban van, Miracusszal kártyázik – magyarázta Fesh. – Direkt ellenőriztem. A kölcsönös szenvedélyükből ítélve még késő estig ott lesznek. Ha óvatosan járunk el, senki sem fog észrevenni minket.

– Jó lenne tudni, mi után akarsz kutakodni az apám szobájában!

Fesh elégedetlenül hunyorított.

– Ne aggódj, semmi rosszra nem gondoltam. Csak eszembe jutott valami… Amikor az apáddal beszélgettünk, észrevettem, hogy az asztalán egy „Számkódok” feliratú fekete-fehér könyv hever. Ugyanilyen könyvecskét láttam Nick apjánál is. Nagy szerencse lenne, ha sikerülne megszerezni. A szükséges információt átmásolom a varázslapomra, és talán önállóan is létre tudnék hozni egy időátjárót a röpórának. Persze, rengeteg időm rámenne, de nincs más választásunk. A tétlenség mindennél rosszabb.

Vasilisa elgondolkodott. Egyfelől ő is szeretett volna már hozzákezdeni valamihez, de hogy engedély nélkül bemenjen a saját apja dolgozószobájába?! Másfelől viszont Feshnek igaza volt: a tétlenség bármely cselekvésnél rosszabb… Vasilisa arról ábrándozott, bárcsak eljuthatna a térképen ábrázolt tornyok valamelyikébe. Kívánsága ráadásul olyan méreteket öltött, hogy még a – ki tudja, miért, hatalmasra nőtt – rozsdás óramutató is megjelent álmában: a lány elsőként illesztette hozzá a talált vasdarabot. Az óramutató hegye fölragyogott, erőteljes fényhullám indult el belőle, Astragor aszott alakja pedig kezét erőtlenül széttárva a végtelen messzeségbe repült tova… Ennél a pontnál Vasilisa mindig fölébredt.

– És ha apám tetten ér bennünket?

– Egyszerűen elrejtőzünk. Bízom benne, tudod, hogy kell csinálni. Kimondod az óranevedet, és így helyezed a szárnyaidat… – mutatta be Fesh: ezüstös fekete szárnyai árnyéka körbefogta testét, elrejtette az idegen szemek elől, és a fiú eltűnt. Vasilisa ismét teljesen egyedül találta magát a lépcsőn.

– Sokkal jobb lett volna, ha inkább Nicket hívom el – szólalt meg a láthatatlan Fesh. – De sajnos már hazautazott. Sőt, neki szárnya sincs… Viszont mindig benne van a jó kalandokban.

– Te aztán bízol bennem – húzta föl az orrát kissé sértődötten Vasilisa. – Egyébként nem vagyok ellene. Csak nem akarom, hogy rajtakapjanak… Biztos vagy benne, hogy láttad azt a könyvet?

– A saját szememmel – erősítette meg a fiú, miután újra előbukkant. – Szóval, ha félsz, akkor jobb, ha egyedül megyek. Valakinek muszáj cselekedni a picsogás helyett.

Vasilisa alig tudta magában tartani csípős válaszát, de sikerült uralkodnia az érzésein. Valami zavarta barátja viselkedésében, mintha a fiú nem mondott volna el mindent – hiszen elkapja a tekintetét, ráncolja a homlokát…

– Érdekes – nyújtotta el a szót a lány, miközben a barátját vizslatta –, tényleg nem beszéltél Nicknek sem a valódi célodról?

Találomra kimondott szavai „fején találták a szöget”: Fesh szeme meglepődve elkerekedett, de azon nyomban rejtélyes kifejezést öltött magára.

– Miről beszélsz?

– Nahát, milyen értetlen vagy! – folytatta a „játékot” Vasilisa. – Hiszen egészen más okból akarsz belógni apám dolgozószobájába.

Szünet következett: Feshnek nem sikerült leplezni zavarát, ezért újra dühbe gurult.

– Úgy tudtam, hogy nem kéne veled szóba állni – tüntette ki hunyorogva Vasilisát a tőle telhető legmérgesebb pillantással, majd köddé vált.

– Te fogsz elsőként pórul járni! – kiáltotta a lány már az ürességbe.

Szörnyen elromlott a hangulata. Milyen ostobaság az üres lépcsőn veszekedni! Vasilisába ráadásul fájdalmasan nyilallt bele a gondolat, hogy Fesh nem akart igazat mondani neki. Letörten tért vissza szobájába. Miközben erőlködve kinyitotta a súlyos ajtót, azon gondolkodott, vajon miért tűnt el ilyen váratlanul a barátja. Végül is, a veszély ellenére, Vasilisa egészen biztos beleegyezett volna. Sőt mi több, az Északi toronyba csak a szobáján keresztül sikerülhet bejutni: csak Nort, Daila meg Vasilisa ablakán nem volt védőbűvölet. Idősebb Norton a gyermekeinek külön éjjel-nappali bejárást engedélyezett a magánlakrészekbe – arra az esetre, ha a várat támadás érné, vagy más rendkívüli körülmény állna elő.

Egyszóval, Vasilisa segítsége nélkül Fesh biztosan nem boldogul. Ekkor hirtelen az a gondolata támadt, hogy legpimaszabb barátja egyszerűen csak…

– Zsá-ygík!

A fiú pillanatok alatt előbukkant: kicsit vicces helyzetben állt az ablakpárkányon – térdét félig behajlította, láthatóan éppen megpróbált kirepülni a nyitott ablakon.

– Megállj! – kiáltott rá Vasilisa.

Fesh megtorpant és visszafordult. Továbbra is kapkodta a tekintetét, az arcát pedig erős rózsaszín pír öntötte el.

– Szóval, úgy gondoltad, hogy átversz? – fonta keresztbe tüntetőn a karját Vasilisa. – Csapnivaló kém vagy. És egyébként csapnivaló barát is.

Fesh hallgatott. Nyilvánvaló volt, hogy nem készül mentegetőzni.

– Mégis miféle ügy ez, hm? – folytatta kérlelhetetlenül.

Fesh, miután rájött, hogy a lány nem hátrál meg, hangosan kifújta a levegőt, és motyogni kezdett:

– Jól van, na… Először mindig tudakolózni meg kételkedni szoktál, ezért úgy döntöttem, nem keverlek bele, világos?

– Világos. Akkor meséld csak el, mi kell neked az apám dolgozószobájából.

Néhány percig ugyanolyan feszült pillantásokkal méregették egymást, mintha „farkasszemet” néznének. Vasilisa még csak nem is pislogott, nehogy elveszítse előnyét a „harcban”. Már kezdett hozzászokni a gondolathoz, hogy Fesh semmit sem fog elmondani neki, amikor a fiú hangosan fölsóhajtott, és egészen békés hangon így szólt:

– Egyszerűen csak tudni szeretnék idősebb Norton jövőbeni terveiről. Talán sikerül néhány papírt vagy feljegyzéseket találni… Kimondottan érdekel, mire készül apád Zaharrával és velem kapcsolatban. És vajon harcba száll-e Astragorral… Meg az Eflara és az Ostala közti határátlépéshez szükséges kódokat sem ártana megkeresni.

– Nana…

– Mi az, hogy „nana”?! – csattant föl hirtelen Fesh. – Az idő telik, ő meg itt csak nyavalyog. Ki tudja, mennyi ideig kártyázgat még az apád meg az építész barátja.

– Jól van, ne kapd föl a vizet! Néhány percre beleshetünk apám szobájába – szólalt meg békítőn Vasilisa. – Én is szeretném tudni, mit terveznek. Viszont ha elkapnak bennünket…

– Minden bűnt magamra vállalok – váltott a dühből azonnal kedvességre Fesh. – Azt mondom majd, hogy elhívtalak a vár körül repkedni néhány órára – tette hozzá gúnyosan.

– És azonnal hinni is fognak nekünk – motyogta Vasilisa, és úgy tett, mintha nem vette volna észre a célzást. – Azért csak igyekezzünk nem lebukni.

Ahogy Vasilisa sejtette, az Északi torony ablaka nyitva állt. Apja szerette a friss tengeri levegőt, ezért még a leghidegebb időben sem zárta be az ablakot, hanem inkább jobban befűtött. A kandalló torkában most is izzó fahasábok ropogtak, így a betörő erős szél ellenére is meleg maradt a szobában.

Amint a gyerekek földet értek, Fesh azon nyomban a távolabbi fal mélyedésében álló régi, faragott íróasztalhoz lépett, és nekilátott egyesével kihúzogatni a fiókokat.

Vasilisának ez nem nagyon tetszett, bár belátta, hogy másként nem megy. Hogyan lehetne még tudomást szerezni idősebb Norton terveiről? Fesh és Zaharra kimondottan nehéz helyzetben vannak: lehet, hogy vendégek, de megeshet, hogy inkább foglyok. És ki tudja, milyen sorsot szán idősebb Norton Astragor tanítványának, még ha csak volt tanítványról van is szó…

Vasilisa próbált elszakadni nyomasztó gondolataitól, ezért úgy döntött, körülnéz, bár azt érezte, hogy a szobában most minden tárgy rosszallóan figyeli.

A nappali, ahogy az apja ostalai házában nevezték a helyiséget, észrevétlenül megváltozott. Bár minden ugyanaz volt: kakukkos óra a falon, kék plüssel borított dívány, fekete cikornyás ráccsal elkerített kandalló, alacsony és kerek dohányzóasztal, vörösesbarna medvebőr a padlón. Igaz, az első látogatás óta a szoba sokkal megszokottabbá és otthonosabbá vált Vasilisa számára. Sőt mi több, úgy érezte, hogy az illetéktelen behatolás ellenére is teljes biztonságban van itt.

A sarokban ember nagyságú zérustükör magasodott. Vasilisa közelebb lépett, hogy szemügyre vegye az összefonódó keskeny sellőfarokmintával díszített keretet: mindegyik pikkely zöldeskéken ragyogott a drágakődíszektől – smaragd és türkiz színben pompáztak. A tükör felületén időnként alig észrevehető fodrozódás futott végig – aha, szóval a tükör működik, tehát gyors átkelésre való. Ez azt jelenti, hogy az apja bármelyik percben visszatérhet.

– Találtál valamit? – kérdezte Feshtől Vasilisa.

– Keresgélek – motyogta a fiú, miközben tovább lapozgatott a papírok között. – Tudtad egyébként, hogy az apád egy mechanikus légi villamos létrehozásán dolgozik?! – hallatszott ki az elragadtatás a hangjából. – Érdekes vázlatokat találtam… Vagonok, vagyis léggömbökre fölfüggesztett utazókosarak. A léggömbök pedig önállóan mozognak egy közös, meghatározott útvonalon. Az út pedig az időben, sorsfonalakon és csomópontokon halad, a mozgás elve ugyanaz, mint a szövevényekben. Lebilincselő ötlet… Minden bizonnyal az építész barátja is súgott neki ezt-azt. Ó, Nick apjának biztos nagyon tetszene ez a találmány.

– Apám aligha mesélne neki erről a villamosról… Hiszen Lazarevvel már régóta fasírtban vannak – emlékeztetett Vasilisa. – Egyébként meg fogjuk rövidre a dolgot, jó?

– Aha. De akkor igazán segíthetnél.

Vasilisa a fejét rázta. Hirtelen arra gondolt, milyen jó lenne, ha az apja kibékülne idősebb Lazarevvel. Hiszen valaha jóban voltak, sőt, minden jel arra utalt, hogy szoros barátságot ápoltak. Mi több, Nickre és Feshre emlékeztettek, mert ők is az óramágusi társadalom különböző rétegeiből, az „iparosok” meg a „pálcaforgatók” közül valók. Vasilisa halkan fújtatott, ahogy eszébe jutottak ezek a gúnynevek, amelyekkel az óramágusok és az óramíves mesterek tüntették ki egymást. Miracus személyisége meg Maarra emlékeztette a lányt. Jó lenne tudni, vajon az időkonstruktőr hogyan viszonyul Nick apjához. Nem nagyon álltak szóba egymással, amikor összetalálkoztak…

A kandalló mellett új, magas, egyforma, kitátott pofájú, egymásba fonódó kígyókat ábrázoló bronz gyertyatartók álltak, melyeket Vasilisa korábban nem látott. A kígyópikkelyek vészjóslón és fémesen csillogtak. Vasilisa elragadtatva nyúlt a keskeny, villás kígyónyelv felé, de azonnal vissza is rántotta a kezét – a fenevadak annyira aprólékosan voltak kidolgozva, hogy élőknek tűntek.

A kandallópolcon, a szárnyait vadul széttáró bronz sas formájú óra mellett első ránézésre jelentéktelennek tűnő, ezüstcsíkokkal szegélyezett kis, téglalap alakú képkeret árválkodott.

A tárgy azonnal fölkeltette Vasilisa érdeklődését:

– Különös, vajon miért nincs benne fénykép?

Fesh, aki éppen egy új, sárga lapokból álló mappát nézett át, egy másodpercre hátrafordult, és alig pillantva a keretre, így szólt:

– Arra gondolsz? Nagyokos… Jól van, na, nem kell így rám nézni. Az egy közönséges timeofon. Valószínűleg különleges, személyes fénykép van belerejtve, amely csak meghatározott időben jelenik meg. Vagy csak miután a számkód segítségével visszaviszik egy meghatározott időközbe.

– Ez azt jelenti, hogy jelszóval védett?

– Olyasmi. Általában emlékezetes dátumot állítanak be, például a képen szereplő ember születésnapját. Nekem is van ilyenem. Igaz, nálam több a kézzel rajzolt portré. Van belőlük néhány.

– Mi az, te még rajzolsz is? – lepődött meg Vasilisa.

Fesh hirtelen zavarba jött.

– Még hogy én? Na még csak az kéne… Zaharra rajzol nagyon jól. Láttad azt a képet a szobám falán? A hajót? Az ő munkája. A portréi meg különösen jól sikerülnek. Ráadásul a Tűzkígyó Várban nincs is órafot… Nem engedik, hogy saját óraképeink legyenek.

Vasilisa nagyon szerette volna részletesebben is kifaggatni Fesht arról, hogy kinek a portréja van nála elrejtve. Minden bizonnyal a szüleié…

A fiú azonban rögtön folytatta is a kutakodást. Vasilisa pedig megfordította a keretet, hozzáérintette az óramutatóját, és kimondta a születési dátumát, de a kép sajnos üres maradt.

Fesh, elvonva a lány figyelmét, hirtelen fölegyenesedett.

– Nézd, mit találtam! – lebegtetett a kezében győzelemittasan egy fekete-fehér mintás borítójú könyvet. – Néhány időfolyosó kódja van beleírva, amelyeket az apád hozott létre. Ráadásul titkosak, határvonalnak nyoma sincs rajtuk. Igaz, ha ezen az útvonalon sikerülne átlépnünk az Ostalára, az apád azon nyomban bemérne bennünket.

A fiú sajnálkozva hajította vissza a könyvet a fiókba. Vasilisa azonban megállította:

– Azért másold csak le. Legalább tudni fogjuk, hogy nem hiába kockáztattunk.

– Tényleg, igazad van – értett egyet barátnőjével Fesh. Előhívta a varázslapját, kinyitotta, majd belehelyezte a fekete-fehér könyvecskét.

Vasilisa odament a helyváltoztatáshoz használt tükörhöz, mert vonzotta az alig észrevehető vibrálás a felszínén.

– Kész vagyok – jelentette be elégedetten Fesh, miután egy perc elteltével kihalászta a könyvet a varázslapból. – Igazad van, legalább tanulmányozom ezeket a kódokat a szabadidőmben… Csak azt sajnálom, hogy a papuskád nem tart semmi fontosat könnyedén elérhető helyen. Például, legalább néhány óraképet.

– Ne merészeld így hívni az apámat – háborodott föl Vasilisa. – Meg különben is, most már jobb, ha megyünk. Nincs itt semmi érdekes.

Fesh viszont odalépett a kandallópolchoz, ahol az üres, fekete keretes timeofon állt.

– Talán elvihetnénk, nem? Mi van, ha régi fényképeket rejt? Egy-két nap alatt egészen biztos feltörném a jelszót.

Fesh mohó pillantással nézett körbe a szobában, minden bizonnyal azt vizslatta, mit vihetne még magával.

Vasilisa azonban határozottan kézen fogta.

– Semmit sem veszünk el. Nem elég, hogy tisztességtelen dolgot művelünk, még…

– Miért lenne ez tisztességtelen? – szakította félbe őszinte fölháborodással a fiú. – Csak egy kis hadicsel… A francba, ez meg mi?

Fesh és Vasilisa egyszerre kiáltottak föl: a kandalló melletti alacsony dohányzóasztalon két fehér porceláncsésze bukkant elő, melyekből friss kávé sűrű, aromás gőze szállt föl.

– Apa… – suttogta alig mozgatva ajkát Vasilisa. – És van vele még valaki.

A tükör halkan megcsörrent, így figyelmeztetett az érkezőkre.

Fesh tért magához elsőként. Menet közben kiterjesztette szárnyát, kányaként odasuhant Vasilisához, kézen fogta és magával húzta az ablakpárkányra, majd karjával és szárnyával átölelte, így rejtve el ügyesen a láthatatlan gubóba a külvilág elől.

Vasilisán vihar söpört végig, egy pillanat alatt csaptak le rá és sodorták őrült forgatagba a legkülönbözőbb érzések: bár teljesen hatalmába kerítette a félelem, hogy felfedezik és komolyan megbüntetik őket, még volt ideje elgondolkodni azon, mennyire finomak, puhák – mintha valósággal a legkönnyedebb pihékből szőtték volna – és alig érzékelhetőek a fiú szárnyai. Akaratlanul is eszébe jutott az első alkalom, amikor megérintette ezeket a szárnyakat – a szélük akkor vékonynak és élesnek bizonyult, akárcsak egy bádoglemez. Milyen különlegesek a szárnyak – lehetnek lágyak, mint a selyem, de késéles fegyverként szolgáló legyezővé is változhatnak.

– Egy szót se – suttogta közvetlenül a fülébe Fesh. Bár Vasilisa amúgy sem készült megszólalni, még a torka is összeszorult idegességében. Rájött, hogy a fiú is nagyon fél, és minden bizonnyal ezért öleli egyre erősebben.

Még idejében rejtőztek el: valaki közeledett a tükör-úton.

Hamarosan élénk és jókedvű beszélgetés hangzott föl.

– El ne felejtsd, hogy adósom vagy egy hordó cherryvel! És ügyelj rá, hogy igazi, jól érlelt legyen.

Vasilisa meglepetésére apja hangjából teljesen eltűntek a megszokott közömbös-hideg szólamok, sőt éppen ellenkezőleg, egészen kisfiúsnak, vidámnak és hevesnek hangzott.

– Állandóan te nyersz – nevetett Miracus. – Már régen csalással gyanúsítanálak, ha nem tudnám, mennyire becsületes vagy a hasonló kérdésekben.

– Kitűnő, a kávét már fölszolgálták. Felönthetem egy kis brandyvel?

– Ó, nem, köszönöm, nekem már határozottan elég lesz.

A két férfi helyet foglalt a fotelekben. Miracus szivart vett el a láthatóan szintén rendelésre az asztalon felbukkanó, arany monogramos fekete dobozból, idősebb Norton pedig fölemelte a csészéjét, és belekortyolt a kávéjába.

A Dicsők Gyűlésének ügyes-bajos dolgairól kezdtek el beszélgetni: néhány tanácsos elégedetlen volt idősebb Norton ügyeivel.

Vasilisa akaratlanul is erősebben csimpaszkodott Feshbe, orrát pedig a fiú nyakába fúrta. Az ismerős, alig érezhető gyöngyvirágillat vette körül, jól érezte bőre melegét, ütemesen pulzáló vénáját és a rugalmas mélyedést a kulcscsontja fölött. A lány hirtelen finoman összerezzent, mint a nyírfalevél, amely éppen elszakadni készül az ágtól, és elrepülni az ismeretlenbe. Fesh észrevette a lány izgatottságát, ezért nyugtatón megszorította a vállát, sőt, ajkával még a haját is megérintette.

– Minden rendben – suttogta alig hallhatóan –, nem fognak észrevenni.

Vasilisa tudata két különböző részre bomlott: lényének egyik fele elolvadt Fesh váratlan közelségétől, a másik viszont majdnem eszét vesztette lelepleződésük elképzelt jelenetétől. Nem lenne jobb most rögtön feladni magukat? Előbukkanni, és mindent bevallani… Persze, megbüntetnék őket, de talán azt mondhatnák, hogy ez az egész csak egy… hm… randi volt. Vagy hogy repülés után megpihentek az ablakpárkányon. Vasilisa már ki is nyitotta a száját, hogy halkan közölje döntését Feshsel, de beléfojtották a szót.

– …Diaman kiválóan gitározott – hangzott fülükbe idősebb Norton hangja.

Fesh megdermedt. Vasilisa érezte, mennyire erősen megfeszül, még az ujjai is, melyekkel a kezét fogta, mintha kővé váltak volna.

– És a fia örökölte a tehetségét. Meg az anyja hangját is.

– Igen, Selena gyönyörűen énekelt… Emlékszel a föllépésére a Bájolón? Astragor akkor engedett el először bennünket az Eflarára… Persze, titkos feladatunk volt, de ez a tény nem változtat azokon az első, örömteli benyomásokon.

– Igen, jó páros voltak.

– Kár, hogy ennyire nem volt szerencséjük a fiukkal. Átkozott sors.

Úgy tűnt, Fesh egyáltalán nem is lélegzett. Csak dühösen kalapáló szíve árulkodott feszült idegességről.

– Nagyon jól tudod, hogy elsősorban a Rend fejével nem volt szerencséjük – vetette ellen Miracus. – Pontosabban, a fiukhoz fűződő beteges érdeklődésével. Emlékszel, mennyire aggódtunk mindannyian? Bevenni a rangidős tanítványok közé egy kölyköt? Be kell vallanom, én is szerettem volna méltó lenni ilyen megtiszteltetésre, hiszen én csak az időpárhuzamok szakértőjeként voltam bejáratos a Tűzkígyó Várba… Akkoriban fiatal és balga voltam, dicsőségre vágytam, nos, igen… A kiskölyök megtetszett valamiért Astragornak. Ő meg kullancsként ragadt hozzá…

– Miracus, én téged kértelek volna meg. – Vasilisa a szeme sarkából látta, ahogyan az apja elfintorodott, miközben továbbra is mosolygott. Láthatóan szörnyen elégedett volt győzelmével.

– Mégis milyen szomorú történet.

Idősebb Norton elkomolyodott, és így felelt:

– És nem kevésbé szomorúan kell végződnie is.

Csönd állt be. Csak a tűz ropogása a kandallóban, Miracus szivarjának pöfékelése és a csészék halk csörömpölése hallatszott, miután ittak a kávéból és visszahelyezték őket a kistányérra.

– Astragor választotta ki a fiút – szólalt meg végül idősebb Norton. – Senki sem érti, miért… Sokat adnék ezért az információért. Várj csak, lehet, hogy te nem is tudod a legfontosabbat: Astragor titkos gyűlést hívott össze, és bejelentette, hogy Diaman fia lesz az utódja.

– Csak így, minden ok nélkül? – kételkedett Miracus.

– Igen, képzeld csak el. Néhány száz éven keresztül mi, a Rend tagjai vártuk, hogy majd közülünk kerül ki az utód. Mennyire féltünk mindannyian… Szinte felőrölt bennünket a félelem, Miracus! A legnagyobb ár, amiért az Ostala hatalmas szelleménél tanulhattunk, az áldozat, amelyet csak egyvalaki hoz meg közülünk. Félelmetes belegondolni, hány számítást végeztünk és fontunk szövevényeket a valószínűségekből. Emlékszem magamra, hideg verítékben riadtam föl az éjszaka közepén abból az álomból, amelyben ő voltam, az új Astragor. Képzeld csak el, odamegyek a tükörhöz, és meglátom mogorva, vén arcát, a feneketlen szakadékból rám meredő hideg tekintetét… Brr… – rázkódott össze a visszaemlékezéstől Vasilisa apja. – És akkor a Szellem hirtelen egy fiúcskát választ, aki alig boldogul az óramágiával, és azonnal be is vezeti a rangidős tanítványok körébe, miközben a KÖVETKEZŐNEK kiáltja ki.

– Minden bizonnyal olyan oka van, amelyről senki sem tud. Nyomós ok. Mondjuk, Astragor észrevett a fiúval kapcsolatos valamilyen jelet.

Ideges fújtatás, majd a fotel háttámlájának nyikorgása hallatszott – idősebb Norton állt föl hirtelen, és az ablakhoz lépett.

Vasilisa még levegőt venni is félt, hiszen az apja nagyon közel állt hozzájuk. Most minden részletében látta a férfi arcát, mely egyszeriben elkomorodott: finom rácok hálózta homlok, borostyánszín foltos, világoszöld szeme fölött sűrű, szőke szempillák, makacsul összepréselt keskeny ajkak, kissé fölszegett áll. A lány a bal füle alatt, egészen a fülcimpájánál még egy mókás, félhold alakú anyajegyet is megpillantott, amelyet eddig még sosem vett észre.

Idősebb Norton így szólalt meg ismét:

– Én is feltételezek ilyesmit. Jegy, jövőkép, talán szimbolikus sorsszámítás. Sajnos, aligha tudjuk meg.

– Jó is, hogy a fiú most nálad van – kezdett okoskodni Miracus. – Astragor hamarosan visszatér, és nem lehet tudni, milyen külsőt ölt. Gyönge lesz, de így is el akarja majd vinni a kis Dragotsyt. A kölyök viszont váratlanul ellen fog állni, méghozzá a tanárának… Nem fizeti meg a hatalmas árat… Ilyen adósságot pedig nem bocsátanak meg…

– Így van, nem bocsátják meg neki – ismételte meg idősebb Norton.

– És mihez kezdesz majd a továbbiakban? Ha ne adja a hatalmas Idő, Diaman fia kinyomozza, hogy te javasoltad a szüleinek, hogy vessék le magukat a toronyból?

Fesh fölemelte a fejét, és kicsit elhúzódott Vasilisától. Ajka mozogni kezdett és legörbült, talán szidalmakkal illette idősebb Nortont. Vasilisa teljes erejéből kapaszkodott belé, nehogy a fiú végérvényesen elveszítse a fejét és felfedje rejteküket.

– Talán nem érted? – fordult meg hirtelen idősebb Norton. – Megmentettem ezt a hálátlan fiút! És ki tudja, miért, továbbra is védelmezem őt…

Idősebb Norton visszament a kandallóhoz, vetett egy pillantást az üres timeofonra, majd helyet foglalt a fotelben.

Miracus kivett még egy szivart. Elgondolkodva forgatta az ujjai között, majd visszatette a dobozba.

– Csak elodázod a fiú alakváltoztatásának dátumát, ennyiről van szó – kezdte szárazon. – Fogalmam sincs, miért teszed ezt. Nincs rosszabb ellenség a volt szövetségesnél. Főleg, ha az illető maga Astragor. Sőt mi több, nyíltan léptél föl ellene, provokáltad.

– El akarsz hagyni, Miracus? – mosolyodott el idősebb Norton. – Tudod, még csak meg sem lepne ez a döntés.

Miracus hümmögött, de nem felelt semmit barátja szavaira.

– Amikor Astragor új testet ölt, megkezdi hatalmas játékát – szólalt meg rövid szünet után az építész. – És akkor aztán kapunk a pofánkba, már megbocsáss a kifejezésért. Vajon továbbra is véded majd a fiút, ha a saját bőrödet viszed vásárra? Úgy is meg kell hoznod ezt a nehéz döntést. Ezért én azt tanácsolnám, hogy minél előbb.

Idősebb Norton ismét fölállt, és odalépett a kandallóhoz. Órapántjával megérintette a képkeretet, amely hirtelen életre kelt – az ezüstcsíkok foglalatában egy arc bukkant fel. Vasilisa azonban nem látta, kit ábrázol pontosan a kép, mert túl messze volt tőle.

– Azon az éjjelen odamentem hozzájuk, és beszámoltam nekik Astragor ötletéről. Hogy az egyetlen fiuk, akit igyekeztek bújtatni, most nála van. És hogy az árulásukért Astragor haladéktalanul megöli a kölyköt. Hogy úgysem tudnak elrejtőzni.

– Mi az, talán sikerült bepillantanod a szövevényükbe? – remegett meg váratlanul Miracus hangja.

– Többet láttam… Sikerült eljutnom a fő Hálózathoz, amelyet Astragor gyűjtött össze. A Hálózat hatalmas szövevényében felismertem a sorsukat, és átnéztem több száz valószínűséget. Nem találtam elfogadható végkimenetelt. A sorstekercsük minden alkalommal halállal végződött. A fiúnak pedig csak mindkét szülője pusztulásával maradt esélye arra, hogy még éljen egy kicsit.

– Nem semmi – ráncolta össze homlokát Miracus. – A legfontosabbat azonban nem mondtad el Diamannak: ezzel az úgynevezett tanáccsal csak még jobban felhívtad Astragor figyelmét Fesh Dragotsy személyére.

– Hiszen tudod, hogy nem lehet mindent előre látni. Állandóan próbálkozom új sorsfonalat találni a fiúnak, de semmi jó nem születik belőle. Elszalasztok valamit, ami fontos, de egyelőre még érthetetlen számomra.

Idősebb Norton váratlanul hangos, dühös kiáltást hallatott.

– Attól tartok, a fiúnak ideje lesz harcossá válnia. Megküzdeni a sorsáért. Ehelyett viszont gitározik, énekel, és a lányommal hajókázik a rejtekében!

– Norton, hiszen te öregszel, barátom – támadt hirtelen jó kedve Miracusnak. – Úgy beszélsz, mint egy féltékeny apa, aki meg akarja védeni a lányát minden hímnemű egyedtől… Ráadásul még igazságtalan is vagy a sráccal. Értelmes fiú, állandóan tanul, és nem riad vissza a legnehezebb feladatoktól sem. Emellett pedig mindig ellenállt szörnyű tanára befolyásának. Emlékezz csak vissza nemrégi szökésére! Amelyet egyébként önállóan hajtott végre, hiszen senki sem segített neki. Más már régen megtört volna a helyében. Még te is, Norton, csak most találtál erőt magadban, hogy szembeszállj Astragorral, nem igaz? Bár már régóta álmodtál róla, hogy megtedd ez a lépést.

– Akkor is egyedül kell harcolnia – rázta csökönyösen a fejét Norton. – Máskülönben sok életet ránt magával. Éppen emiatt nem tetszik, hogy Vasilisa körül legyeskedik. Mindez elgyengíti. És a lányomat is gyengévé teszi! Bízom benne, nem felejtetted el, hogy közeleg AZ A BIZONYOS PILLANAT. Vasilisának nagyon nehéz döntést kell hoznia.

Miracusnak alig észrevehetően megváltozott az arckifejezése. Vasilisa kész lett volna megesküdni rá, hogy az építész szemében őszinte félelem csillogott. A lány szíve szaporán kezdett verni: mégis milyen döntést kell meghoznia? Milyen pillanatról van szó? Talán az apja most elmondja… Vasilisa hirtelen észrevette, hogy Fesh már nem öleli át, bár a szárnyai még mindig takarják a külvilág elől. Ahogy barátjára nézett, még jobban elképedt: Fesh arcát élénk, málnaszínű pír borította el, szeme egy pontra szegeződött. Lelkében most minden bizonnyal igazi hurrikán tombolt…

A zérustükör váratlanul halkan jelzett. Majd még egyszer és még egyszer, kicsit hangosabban.

– Semmit sem tudnak nélkülem eldönteni! – ráncolta össze homlokát idősebb Norton. – Biztos már megint azokkal az ostoba sellőkel van baj. Nyárra mindig hisztériásak lesznek, szabadok akarnak lenni, és különleges privilégiumokat követelnek, hol pezsgőt a medencébe, hol meg havasigyopár-koszorút.

– Elengedhetnéd szerencsétleneket – vidult fel ismét az építész. – Miféle régimódi szemlélet ez?

– Még két évig szerződés köti őket. Anyámnak köszönhetően, hiszen tőle kaptam ezt a királynői ajándékot. Hála az ősi órának, hogy nem valami veszélyes kopoltyúsokat hozott nekem. El tudom képzelni, hogy örülnének a vendégeim, mondjuk, egy köpőkagylónak.

– Menj csak, megvárlak – intett az építész, és ismét kivett egy szivart a fekete-arany dobozból. – És tudod mit, mégiscsak kérek brandyt, mert azok után, amiket mondtál, egészen elromlott a hangulatom.

– Szó sem lehet italról. Éppen ellenkezőleg, hangolódj csak rá, hogy hosszú esténk lesz. Sok mindent meg kell vitatnunk.

Idősebb Norton még elégedetlenül dörmögött valamit a bajsza alatt, majd sietve belépett a tükörbe.

Vasilisa, amint az apja eltűnt, határozottan így szólt:

– Zsá-ygík.

Nem akart egész éjjel itt vesztegelni, és mások beszélgetését kihallgatni.

A lány meg Fesh azonnal előbukkantak az ablakpárkányon. Miracus, aki éppen szájához emelte a frissen meggyújtott szivart, őszintén elképedt. Vasilisa arra gondolt, hogy ilyen esetekre szokták azt mondani: „leesett az álla”.

– Úgy tudtam, hogy Ognev hazudott! – törte meg dühösen a kellemetlen hallgatást Fesh.

Miracus is magához tért.

– Gyorsan repüljetek vissza a szobátokba – kezdte halkan, de érthetően. – És imádkozzatok, nehogy Norton tudomást szerezzen erről a megbocsáthatatlan tettről, különben mindketten előbb haltok kínhalált, mint gondolnátok. Azt mondtam, azonnal.

Fesh kihívón elfintorodott, szándékosan lassan kiterjesztette szárnyait, majd anélkül, hogy bárkitől is elköszönt volna, elsőként repült ki az ablakon.

Vasilisa esetlenül toporgott az ablakpárkányon, mert nem tudta, mitévő legyen. Képtelen volt csak úgy elhagyni a szobát, mivel hihetetlenül szégyellte magát az építész előtt, akit nagyon tisztelt.

– Igazán nem akartunk hallgatózni – szólalt meg végül halkan a lány. – Csak így sikerült.

Az építész azonban hallgatott. Vasilisa rájött, hogy nem is fog válaszolni, így meglebegtette szárnyait, és készült elrepülni, amikor Miracus hangja hirtelen utolérte:

– Biztos vagyok benne, hogy a fiú beszélt rá, hogy kémkedj az apád után. Neked viszont le kellett volna beszélned erről. Bevallom, nagyot csalódtam. Igazán bután cselekedtél.

A lány szégyentől égve mégiscsak elhagyta az Északi tornyot, és fokozatosan növelve sebességét, magasan fölrepült, a felhők közé. A hideg levegő felhevült arcába vágott, és csak ekkor érzett megkönnyebbülést.

Feshnek nyoma veszett, így Vasilisa még repült egy kicsit a tornyok fölött, majd visszatért a Zöld szobába. Egész éjjel nem tudott elaludni, egyre a hallottakon törte a fejét. Csak hajnalban szenderedett el, amikor már virradt. Egy kisfiúról álmodott, akit feszülten bámult egy régi, ütött-kopott tükörben – Vasilisa viszont nem jött rá, ki lehetett, talán Fesh, vagy idősebb Norton gyerekkorában, netán Miracus, vagy maga Astragor…

Reggel közölték Vasilisával, hogy a biztonsága érdekében visszaküldik a Fekete Vérmek Várába. Itt viszont szinte barátok nélkül maradt… Fesh meg Zaharra nem válaszoltak a leveleire, minden bizonnyal megtiltották nekik, hogy bárkivel, de elsősorban Vasilisával szóba álljanak. Nickkel egyáltalán nem volt kapcsolata, Dianától pedig száraz és rövid hírek érkeztek arról, hogy a Fehér Várban rengeteg dolga akad, de persze nagyon szeretne vendégségbe menni barátnőjéhez. Még jó, hogy legalább Maar és Vihar a közelében voltak, bár a fiúnak hamarosan el kellett utaznia a nagyapjával arra az expedícióra az Ostalára, amelyről már annyit mesélt.

Hamarosan viszont beköszönt július 7. – Vasilisa születésnapja. Jó lenne tudni, vajon megünneplik-e…

Vasilisát másnap reggel, Mendeira tanórája után meglepetés várta: idősebb Norton érkezett meg. Minderről egy clocker adott hírt, aki közölte, hogy a Fekete Vérmek Várába fontos vendégek érkeztek. A lány pedig hamarosan levelet is kapott az apjától a varázslapjára azzal a kéréssel, hogy elegánsan öltözzön föl, és menjen le a Kandallóterembe.

Az izgatott, de közben persze óvatos Vasilisa sebtében magára kapta az elsőként keze ügyébe akadó ruhát, hanyagul megfésülködött (Fiala asszony egészen biztos nem helyeselte volna a külsőjét), majd két perc alatt leküzdve három lépcsőt és két folyosót, teljes gőzzel rontott be a súlyos tölgyfaajtón. Annyira izgult, hogy alig tudott megállni a hosszú, ünnepien megterített asztal szélénél.

A kicsiny vendégseregben Vasilisa észrevette Miracust, aki éppen akkor foglalt helyet. Amikor a lány meglátta együtt az apját meg az építészt, összeszorult a gyomra, mert arra gondolt, most megkapja elkerülhetetlen büntetését a Feshsel közösen elkövetett csíny miatt.

Kiderült viszont, hogy egyszerűen csak meghívták a vendégek érkezésének alkalmából rendezett közös ebédre. Az asztalnál szerencsére már ott ült Vihar, aki minden bizonnyal erőszakkal préselte bele magát hosszú, kék és már meglehetősen gyűrött ruhájába, amely láthatóan nagyon feszélyezte. A vendégekhez hamarosan Mendeira is csatlakozott két, egyformán mogorva arckifejezésű vérm kíséretében, akiket a Sötét Gondolatok tündére rangidős tanítványaiként, Ivorrként és Jagosként mutatott be. Nyomukban a vén Fatum lépett be Mor nevű, magas és szimpatikus, de negédesnek ható tanítványával. A fiú vastag ajka egyre alázatos mosolyra húzódott, amely igazán taszító benyomást keltett.

Vihar suttogva világosította föl Vasilisát arról, hogy a legmagasabb óramágusok körében elfogadott dolog néhány tanítvánnyal rendelkezni.

– Nyilván így akarják mutatni a világnak – folytatta kuncogva –, hogy van mit átadniuk a következő generációnak.

Vasilisának mindez nem számított különösebb újdonságnak: Astragornak például egész sereg különböző korosztályhoz tartozó növendéke volt… Vagy ott van Mortinov asszony, aki egy egész iskolát vezet… Jó lenne tudni, vajon Miracusnak vannak-e tanoncai.

Vasilisának hamarosan föltűnt, hogy a vendégek rendre nyíltan kíváncsi pillantásokat vetnek rá. Sőt mi több, a vén Fatum leplezetlenül hosszú és átható tekintettel vizslatta. Néha, nagy erőfeszítések árán mohó és megvető vigyorra húzta száját, felfedve sárga, csorba fogait, majd odasúgott valamit tanítványának, aki abban a pillanatban Vasilisára sandított. A lány ösztönösen érezte, hogy mindkettőjük iránt ellenszenvet táplál. Meglehet, az öreg Fatum kiváló szakember, de emberileg a legvisszataszítóbb benyomást keltette.

A felvilágosítás Vihartól érkezett: A Fekete Királynő ebéd után fontos tanácskozást hív össze, amely elsősorban Vasilisát érinti. Pontosabban a számszitálás képességét. A vérmek uralkodónője most távol maradt, de megígérte, hogy néhány óra múlva tiszteletét teszi.

Vasilisa hátán kellemetlen hideg futott végig. Hát nem arról beszélt az apja, hogy a képességét titokban kell tartania? Meg hogy akadhatnak olyanok, akik ki akarják majd használni ezt az adottságát, vagy valami ilyesmi? Most meg mégiscsak meghív egy egész sereg óramágust! Vagy talán az apja már tudja, hogy Vasilisa nem fog tovább jutni a számjegyekkel való zsonglőrködésnél? Hogy elterelje kínzó gondolatait, Miracus és Fatum beszélgetésére kezdett figyelni. A két óramágus azonban egy fogadásról beszélgetett, amelyet az építész nyert meg, és közben Fatum egyre jobban elkomorodott.

Amíg a vendégek ettek és ittak, idősebb Norton emelkedett hangulatba került, sokat viccelődött, minduntalan rátromfolt Mendeira élcelődéseire, aki nyíltan hirdette az iránta táplált ellenszenvét. Végül a tündér kérésére még abba is beleegyezett, hogy idővágóval szárnycsata-bemutatót tartson Miracusszal. Vihar a hír hallatán majdnem önkívületbe esett a boldogságtól – kiderült, hogy már nagyon régóta álmodozott arról, hogy megnézhessen egy igazi óramágusi harcot.

A desszertként fölszolgált tejszínes epertorta után – amely Vasilisa és Vihar figyelmét is pillanatok alatt elterelte gondolataikról és izgatottságukról – a vendégek átvonultak a kertbe. Annál is inkább, mivel a Fekete Királynő tovább késlekedett, és megüzente a vár inercioidján, hogy elakadt az időátjáróban.

– A Királynő a Fekete-tóba ment – közölte bizalmasan Vasilisával Vihar. – A víz alatt hatalmas, a világ legkülönfélébb szegleteibe tartó átjárórendszer rejtőzik.

Eközben idősebb Norton meg az építész levetették zakójukat, és bő ujjú, derekuknál szorosan megkötött ingben, szűk nadrágban, és az óramágusok számára elengedhetetlen hegyes orrú lábbeliben feszítettek.

Vasilisa meglepetésére mindketten ezüst dárdához hasonló hosszú óramutatót vettek a kezükbe – a lány efféléket a tündérkirályságok határát védő őröknél látott.

– Nézd, valóban idővágóval fognak harcolni! – szólalt meg szenvedélyesen Vihar. – Ó, milyen kár, hogy Nick nem látja!

– Na, készen állsz a harcra? – kiáltotta hevesen Miracus. Kihúzta magát, behunyta a szemét, ezután pedig magasan a levegőbe emelkedett, miközben kiterjesztette sötét, gránitszínű szárnyait.

Idősebb Norton megismételte barátja kiindulási pozícióját, majd szintén fölrepült, ráadásul szárnyak nélkül, és ügyesen megmarkolta az idővágót.

A nézők egy emberként, egyszerre szegték föl fejüket. Vasilisát kivéve, aki elkerekedett szemmel, csodálkozva bámulta apja és az építész alakját, melyek még mindig a földön álltak – mozdulatlanul, behunyt szemmel, mintha megdermedtek volna az időben. Odafönt pedig, a légi harchoz a hasonmásaik készültek.

– Az apád láthatatlanná tudja tenni a szárnyait – szólalt meg tiszteletteljesen Vihar, észre sem véve barátnője ámulatát. – Képzeld csak el, képes észrevétlenül lecsapni, amikor még arra sem számítanak, hogy egyáltalán fölszáll.

– Bizony, az alattomos támadás Norton Ognev kedvenc módszere – tette hozzá tanítványa szavaihoz elgondolkodva Mendeira. – Még a családtagjaival meg a hozzá közelállókkal is szigorúan bánik.

A Sötét Gondolatok tündére többet egy szót sem szólt, Vasilisa mégis kész volt megesküdni rá, hogy arra a csatára céloz, amelyben idősebb Norton sebet ejtett a Fekete Királynőn.

Az idővágók az ellenfelek kezében váratlanul felvillantak, és ugyanolyan vakítóan fehér színt öltöttek.

– Halálig harcolunk! – kiáltotta rettenthetetlen vigyorral az arcán az építész.

– Benne vagyok! – hangzott a válasz.

Vasilisa értetlenül ráncolta össze homlokát. Mégis miféle pálcák ezek?

Vihar elkapta barátnője eszelős tekintetét, és azon nyomban fölvilágosította:

– Most időpárhuzamban fognak harcolni, egy olyan jövőben, amely sosem fog bekövetkezni. Az idővágó olyan fegyver, amely egy elképzelt játékmezőt hoz létre. Hamisat! Látod, hogy fénylenek? Idővágót általában őrök, strázsák szoktak használni. Például, ha valaki engedély nélkül próbál meg átkelni a határon, akkor megölhetik egy látszatmező létrehozásával, vagyis csak ráijesztenek. Ha pedig ez nem segít, akkor használhatnak igazi fegyvert is a valóságban… Tudod, még sosem láttam, hogyan harcolnak idővágókkal!

„Én pedig még csak most hallok róluk először” – gondolta magában Vasilisa.

Eközben viszont barátnője lelkesedése és izgatottsága rá is átragadt.

Miracus jól láthatóan a győzelemre pályázva, elsőként szánta rá magát a támadásra. Egyenes ütése annyira hevesnek és rémisztőnek hatott, hogy Vasilisa ijedtében csaknem behunyta a szemét, mert attól félt, az építész idővágója keresztüldöfi az apját. Idősebb Norton viszont nem akart alulmaradni, így kitért oldalra, és fegyvere hegyével sikerült megérintenie ellenfele vállát. Miracus azonban csöppet sem jött zavarba, hirtelen megfordult, és újra támadásba lendült.

Néhány perc elteltével a harc agresszívabbá vált – az ellenfelek kiáltásai elnémultak, arcukról eltűnt a mosoly. Az idővágók erőteljesen összeütköző nyele döngő, elégedetlen hangot adott ki. Idősebb Norton hajlékonyságáról és ügyességéről tett tanúbizonyságot, sőt még néhány akrobatikus elemet is bemutatott, ami különösen tetszett Vasilisának. Miracus elegánsan mozgott, de gyorsaságban mégis alulmaradt ellenfelével szemben, és nem mindig sikerült hárítania a szemből érkező ütéseit.

Kis idő elteltével Vasilisa arra lett figyelmes, hogy apja sokkal kevesebb erőfeszítést tesz, mint Miracus, folyamatosan kivédi az építész ütéseit, ő maga viszont szinte nem is támad. Miracus láthatóan elfáradt, és egyre gyakrabban vétett hibát.

– Na, mi lesz, feladod? – kiáltotta hirtelen idősebb Norton, és lándzsaként emelte föl idővágóját.

– Soha – üvöltötte levegő után kapkodva az építész.

Újabb rohamra indult, befejeznie viszont nem sikerült: idősebb Norton lendületet vett, és olyan erővel hajította Miracusnak az idővágóját, hogy a fegyver még meg is pördült a levegőben. Az építész elkapta, de a hegye sajnos így is mélyen a mellkasába fúródott.

Vasilisa meg Vihar egyszerre kiáltottak föl – egyikük rémületében, másikuk pedig elragadtatottságában.

– Ez tisztességtelen! – üvöltötte dühösen az igazi Miracus, miután „magához tért” a földön. – A fegyvert tilos eldob…

Nem tudta végigmondani, mert egy fekete árny bukkant fel mellette: a vérmek uralkodónője szállt föl a levegőbe.

– Az én legyőzhetetlen fiam tetszelegni szeretne, mint mindig… És velem nem szeretnél megvívni? – ragadta meg látható örömmel a Miracus elillanó hasonmása után levegőben maradt idővágót, majd a nézők elismerő kiáltásaitól kísérve cikornyás nyolcast kanyarított vele.

– Sosem hátrálok meg a harc elől – kezdte gáláns hangon idősebb Norton –, de…

– Akkor ne utasíts vissza egy öreglányt – szólalt meg gyöngéden a Fekete Királynő. – Hadd ropogtassam meg kicsit a csontjaidat.

Vasilisa látta az apján, hogy nem esik jól neki még egy összecsapás, de azért a magasba emelte idővágóját, amely azon nyomban fölragyogott.

Miracusszal ellentétben a Fekete Királynő nem sietett a támadással. Hol gyorsabban, hol lassabban forgatta maga mellett az idővágót, melynek hegye tekervényes nyolcasokat és köröket írt le. Idősebb Norton várta anyja ütéseit, óvatosan mozgott, valósággal mint egy rejtőzködő fenevad, és csak időnként tette át egyik kezéből a másikba fegyverét, igyekezve minél ügyesebben megmarkolni.

Az ellenfelek közötti távolág kérlelhetetlenül csökkent. Ekkor a Fekete Királynő hirtelen felröppent a levegőbe, magasan a feje fölé emelte idővágóját, de a várakozásokkal ellentétben nem sújtott le vele, hanem átugrotta fiát, és pillanatok alatt ütést mért a hátára, idősebb Norton azonban megfordult, így a kulcscsontját érte a támadás – a hasonmása azon nyomban eltűnt.

A Fekete Királynő a nézők hangos, üdvözlő kiáltásaitól kísérve ereszkedett a földre.

Vasilisa csak ekkor vette észre, hogy nem látta nagyanyja hasonmását. Csodálkozva tudakolózott minderről Vihartól.

– Igen, a királynőnk igazából harcolt – szólalt meg remegve a lány. – Sosem küld maga helyett hasonmásokat… Azt beszélik, még egyetlen csatát sem vesztett el.

Idősebb Norton eközben kinyitotta a szemét, és azonnal világoszöld szikrákkal teli, dühös pillantást vetett anyjára.

– Hasonmás nélkül küzdöttél! – vetette az uralkodónő szemére.

– Imádok idővágóval harcolni – kezdte mély elégedettségét nyíltan kifejezve a Fekete Királynő. – Sőt, azt is mondhatnám, hogy többször kellene ilyen alkalmakat tartanunk, különösen az idősebb korosztály számára, a jó közérzet miatt… Még hogy ezt az egész örömöt a hasonmásomra hagyjam?! Soha.

– Hogy tetszett az ütközet? – lépett a lányokhoz Miracus. – Bevallom, én nem vagyok teljesen elégedett, mivel csúnyán kikaptam. Boldog vagyok viszont, hogy bosszút álltak értem.

– Ó-ó-ó! – tudta csak kinyögni Vihar.

– Nagyon fájdalmas volt? – kérdezte együttérzőn Vasilisa.

Miracus elégedetten bólintott:

– Még mennyire! De ez benne az igazi öröm, hiszen átélhetjük egy igazi párbaj érzelmeit… Idővágóval egyébként tizennyolc éven aluliaknak tilos harcolni.

A mellettük toporgó Vihar azonnal elcsüggedt, és minden jel arra utalt, hogy éppen ezzel a témával kapcsolatban szeretett volna kérdést föltenni.

– Majd kitalálunk valamit – kacsintott a lányra Miracus. – Igen valószínű, hogy most jó darabig itt maradok.

A férfi hunyorított, láthatóan elgondolkodott valamin, többet azonban nem mondott.

A Fekete Királynő személyesen kért meg minden vendéget, hogy gyűljenek össze egy rövid tanácskozásra a Kandallóteremben. Amint ezt kimondta, a jelenlévők szeme szinte egyszerre szegeződött Vasilisára. Különösen a vén Fatum jutalmazta olyan gonosz és vádló pillantással, mintha a lány éppen most hazudott volna neki, vagy egy pillanat alatt tette volna tönkre egész életét.

Idősebb Norton odament Vasilisához és intett, hogy kövesse a Kandallóterembe, amiből a lány arra következtetett, hogy igazán fontos és jelentős esemény következik az életében.

Így is történt. Amint az óramágusok helyet foglaltak az asztalnál, idősebb Norton felszólalt, és beszámolt a lánya óramágusi képességéről. Vasilisa kellemetlen zavarban égve állt mellette, hiszen a vendégek arcára kiült kételkedés arról árulkodott, hogy nem hisznek az apjának. Még az építész sem, aki bár türelmesen hallgatott, de öreg barátja beszámolójának előrehaladtával ajka egyre inkább ironikus mosolyra húzódott.

Idősebb Nortont egyébként nem izgatta hallgatósága viselkedése. Nyugodt hangon, mintha csak valami valótlant kérne, azt javasolta a lányának, hogy „tegyen tanúbizonyságot”. Amint Vasilisa a begyakorolt könnyedséggel előhívta a számjegyeket, majd a már százszor elvégzett gyakorlatot megismételve gyűrűbe rendezte őket maga körül, Miracus arckifejezése megváltozott: szemöldökét fölvonta, száját önkéntelenül eltátotta. Minden arra vallott, hogy az építész mélyen megrendült. Hasonló döbbenetet lehetett kiolvasni a többiek tekintetéből is, elképedt suttogások és fölkiáltások futottak végig a termen.

Vasilisa sikerének megerősítéseként mindent bemutatott, amit elsajátított: sorba rendezte a számjegyeket, szalagba fonta őket, hatalmas luftballont készített belőlük. Miracus továbbra is feszült figyelemmel követte a lány mutatványát.

Elsőként a vén Fatum engedett teret érzelmeinek. Odabicegett Vasilisához, majd azt dörmögte: „Ez csak trükk, minden trükkjét ismerjük!”, majd igyekezett hozzáérni az egyik számjegyhez, amely sisteregve és vibrálva köddé vált. Nyomában a többi számjegy is elillant. A meglepett Vasilisa sietve újra előhívta a számszitálást, és szikrázó szalagként pörgette maga körül. Fatum még jobban elkomorult, kegyetlen pillantást vetett Miracusra, majd visszament a helyére, és leült a viselkedésétől zavarba esett tanítványa mellé, a tanácskozás végégig pedig többet már egy szót sem szólt.

Miracus ellenben fölvidult. Közelebb lépett az apa-lánya pároshoz, és halkan megkérdezte:

– Ez természetes képesség, vagy… szerzett?

Idősebb Norton szinte zárt szájjal válaszolt:

– Kétségkívül természetes. A családunkban csak egy embernek mutatkozott hasonló adottsága… Igaz, ő nem csak számjegyeket forgatott maga körül, hanem időnként egész korszakokat…

– Nos, igen, neves gazember volt – nevette el magát Miracus.

– Kiről van szó? – érdeklődött Vasilisa, de az apja meg az építész úgy tettek, mintha nem hallották volna.

– Tudod, miért kérdezem – folytatta állhatatosan Miracus. – A szellemek szeretnek nagy ajándékokat adni, mint például hangulatköveket, aztán pedig cserébe elveszik a legértékesebbet. Biztos vagy benne, hogy nem tartozol emiatt a képesség miatt az egyik Szellemnek, régi ismerősünknek?

Vasilisa meglepetten hallgatta a férfi szavait. A rejtett célzás ellenére azonnal rájött, hogy Astragorról van szó, ezért hegyezni kezdte a fülét. És miket beszél az építész a hangulatkövekről? Csak nem az Ostala szellemének ajándéka a Fehér Királynő képessége? És mégis miféle értékeset kell a tündérek uralkodónőjének cserébe adni? Talán már régen megadta? Vasilisa egyébként nem szánta rá magát, hogy hangosan tegye föl ezeket a kérdéseket, hiszen úgysem válaszolnának neki.

– Igen, biztos vagyok benne – felelte közben idősebb Norton. – Sőt mi több, a körülmények meglehetősen szerencsés egybeesésének köszönhetően még nem tud Vasilisa óramágusi képességéről.

– Még nem tud róla – ismételte meg Miracus. – De szinte mindenki tudja.

– Nem mindenki – szakította félbe rögtön idősebb Norton. – Ő – nyomta meg különös hangsúllyal a szót – még nem szerzett tudomást róla.

– Na és aztán? Hamarosan annak a kígyónak is minden világossá válik.

– Pontosan! Ebben bízom én is.

– Á-á-á – öltött megértő arckifejezést az építész.

Vasilisa végérvényesen elvesztette beszélgetésük fonalát, miközben próbálta kitalálni, kit értenek „kígyó” alatt… Csak nem Elent?

Az építész visszafordult a vendégek felé, és hangosan gratulált idősebb Nortonnak ahhoz, hogy ilyen különleges képességet fedezett fel a családjában. Vasilisának jól esett az időkonstruktőr dicsérete, valami viszont nyugtalanította: beszéde végeztével a férfi rövid és szúrós pillantást vetett az apjára. Mintha figyelmeztetné valamire… Talán ARRA A BIZONYOS PILLANATRA céloz, amikor majd Vasilisának nehéz döntést kell hoznia?

A mai nap azonban tartogatott még meglepetéseket. Idősebb Norton egyik kezét hirtelen Miracus, a másikat pedig Vasilisa vállára tette, majd az építészt ünnepélyesen a lány vezetőtanárának, Vasilisát pedig a férfi egyetlen tanítványának nevezte ki.

A vendégek halk, visszafogott tapssal fejezték ki tiszteletüket. Csak a vén Fatum dörmögött valamit a bajsza alatt, bár mögötte álló tanítványa éppen ellenkezőleg viselkedett, mosolygott, sőt, még pimaszul rá is kacsintott Vasilisára – talán így akarta kifejezni állásfoglalását, vagy csak tikkelt a szeme.

Vasilisa kitűnően érezte magát. Nem is csoda, hiszen az építész beleegyezett, hogy a tanára legyen! Ez pedig azt jelenti, hogy egyszer majd ő is nagy időkonstruktőrré válhat. Na jó, meglehet, talán nem annyira híressé, de azért mindenképpen igyekezni fog, hogy a legjobb oldalát mutassa.

Sajnálatos módon ezzel a kellemes pillanattal nem ért véget a gyűlés. Vasilisát fölállították egy asztalra, és követelték tőle, hogy újra meg újra előhívja a számszitálást. A lány engedelmesen végrehajtotta az összes kívánságot – a számjegyek körberepülték az egész termet, spirálban meg gyűrűben fonódtak össze, tapsra eltűntek, majd pedig ismét előbukkantak. Vasilisa azonban hamarosan idegessé vált, hiszen mégiscsak kellemetlen volt cirkuszi majomnak éreznie magát, aki buzgón mutatja be trükkjeit a manézsban.

Meg különben is, miért gratulál mindenki az apjának meg Miracusnak, és miért nem neki? Ez mégiscsak Vasilisa képessége! Élvezik, ahogyan képes irányítani a számszitálást, mégsem fordulnak oda hozzá azzal, hogy „Gratulálok, Vasilisa!”, még Miracus sem…

A Fekete Királynő elsőként vette észre unokája elromlott hangulatát. Fennhangon megköszönte mindenkinek, hogy eljöttek, majd követelőn kézen fogta Vasilisát, és Vihar gondjaira bízta, aki a terem ajtajánál ólálkodott.

Vihar szerencsére fütyült barátnője képességére, így a lányok egyszerűen csak kisétáltak a karámba Orkánhoz, a holdmadárhoz, hogy ketten repüljenek rajta egy kört.

A hét gyorsan elrepült. Vasilisa reggel szokás szerint Mendeirához igyekezett, akinél Viharral közösen vesződött az új leckékkel egészen ebédig, este pedig Miracusnál tanult az építészet elméletéről. Szerencsére napközben azt csinálhatott, amihez csak kedve volt.

Vasilisa meg Vihar ma is a kedvenc helyükre, a kert legmesszibb sarkába indultak. Először Vasilisa mutatott be néhány ritmikus sportgimnasztikai elemet, barátnője pedig megpróbálta leutánozni, sajnos, teljes sikertelenséggel. Vihar hamarosan bejelentette, hogy elege van a tornából, és javasolt némi szárnycsatagyakorlatot. Most viszont Vasilisa visszakozott, arra hivatkozva, hogy a legutóbbi edzés során szerzett véraláfutásai még nem múltak el.

Vihar nem erőltette a dolgot, hanem inkább közölte, hogy beszalad a konyhába némi harapnivalóért – addig, amíg eldöntik, mit csináljanak, fel is tölthetnék tartalékaikat. Vasilisa kényelmesen elhelyezkedett a fűben, és kinyitotta a varázslapját, hogy megnézze a leveleit.

Feshtől meg Zaharrától sajnos továbbra sem érkezett hír, sőt még Nick sem adott életjelet magáról, pedig Vasilisa mindennap írt nekik.

Dianától viszont érkezett új levél: a varázslapból fehér, csipkeszalvétához hasonló lap bukkant elő, majd készségesen szétnyílt Vasilisa orra előtt. A tündér arról számolt be, hogy a Fehér Királynő találkozni szeretne Vasilisával, de semmi konkrét utasítást nem adott még. Diana mesélt még az astrogradi hírekről is: az a szóbeszéd járta, hogy Astarius hamarosan hosszú időutazásra indul, de egyelőre még a Csillagtoronyban tartózkodik. Mortinov asszonyról is különös pletykák terjedtek: állítólag otthagyja az iskolát, hogy politikával foglalkozzon, sőt Astarius helyére, Astrograd élére pályázik. Volt egy igazán örvendetes hír is: minden jel arra utalt, hogy Elen csúnyán összeveszett idősebb Nortonnal, és régen látták már őket együtt.

Vihar halomnyi szendviccsel meg édességekkel megpakolt óriási tálcával tért vissza, amelyen még aromás gőzt eregető porcelán teáskanna és két nagy bögre is helyet kapott. Amíg Vihar lepakolta a fűbe a finomságokat, Vasilisa megosztotta vele a frissen kapott híreket.

A lányok, miközben befalták az eflar alakú csokoládés kekszeket, spirálnyalókákat meg a gyümölcsös habcsókból készült óramutatókat, megvitatták, hogyan lehetne a legjobban megünnepelni Vasilisa közelgő születésnapját. Talán össze lehetne jönni a barátaikkal, persze csak ha az apja megengedi, hogy ideutazzanak. Vasilisa nagyon szerette volna a Fehér Királynőt is meghívni.

Vihar azt javasolta, forduljon közvetlenül a Fekete Királynőhöz, és ragaszkodjon hozzá, hogy mivel a tizennegyedik életév betöltése fontos esemény bármelyik ember életében, ezért még ha szerényen is, de mindenképpen ünnepeljék meg. Sőt, jobb lenne nagy fölhajtást csapni!

E kellemes beszélgetés közben egyszer csak megcsörrent Vasilisa órapántja: Miracus hívta újdonsült tanítványát a soron következő foglalkozásra.

A Kandallóteremben a forró nap után beköszöntő álmos, fülledt este légköre lebegett. A mennyezet alatt véletlenül betévedt madarak csiviteltek, a kandalló mellett, a szénhalomban két clock piszmogott – az egyik magába szívta a hamut, a másik pedig friss gyújtóst pakolt ki a fáskosárba.

Vasilisa kicsit elfáradt a mai nap után, de azért figyelmesen hallgatta az építészt, és igyekezett mindent megjegyezni, amiről a férfi mesélt: a Szövevényekről, az emberek összefonódó időfolyosóiról, meg a végzetcsomókról. A hallgatózás után nem akarta még a legkisebb kihágással sem elkeseríteni az építészt. Miracus egyébként, miután tudomást szerzett a számszitálásról, nagy előzékenységgel viselkedett vele. Vasilisa még most is el-elcsípte a férfi érdeklődő, kissé fürkésző pillantását.

– Rendben, elég lesz mára az elméletből – jelentette ki hirtelen Miracus, és színpadias mozdulattal arrébb tolta a könyvet. – Annyira fülledt ma a levegő, hogy jobb lenne belecsobbanni a Fekete-tóba… Igaz, olyan titokzatos pletykák keringenek róla, hogy óvakodnék sokáig úszkálni benne – mosolygott Vasilisára, majd térdére csapott, és határozottan fölállt. – Szükséged lesz egy ingára! Egy kicsi, csillogó, láncon függő tárgyra, melyet különböző irányba lehet forgatni, miközben pontos időutakat bocsát ki magából. Máris figyelmeztetlek, hogy mindig magadnál kell hordanod, ezért jobb, ha könnyű darabot választasz…

Vasilisa szótlanul levette a nyakából a Fehér Királynőtől kapott medált.

– Ó, igen! Ez kell nekünk! – ragyogott föl az építész arca. – Én meg kölcsön akartam adni neked az első alkalomra a zsebórámat. Igaz, túl nehéz lenne egy kislány kezében… Az elegáns medálod viszont arra termett, hogy inga legyen belőle. Honnan van ez a szép ékszer?

Vasilisa hallgatott. Érdekelni kezdte, vajon a Fehér Királynő direkt adott-e neki ilyen hasznos és aktuális ajándékot: a talált térképet is bele lehet rejteni, és még a számszitálás fölerősítéséhez is használható. Talán kérdezzen rá legközelebb? De ki tudja, mikor láthatja ismét a Fehér Királynőt…

Vasilisa a gondolattól elragadtatva kétkedőn hümmögött, amivel Miracus csodálkozó pillantását vívta ki – a férfi még mindig a válaszra várt.

– Bocsánat, elgondolkodtam – rezzent össze a lány. – Ajándékba kaptam.

– Értem – fejezte be a faggatózást az építész. – Akkor lássunk is hozzá a kísérlethez.

Vékony, hosszú ujjaival megfogta a láncot, majd finoman lóbálni kezdte a medált az asztal fölött.

– Mindig az óramutató járásának megfelelő irányba kell mozgatnod, ha a jövőt akarod megismerni. Ha pedig a múltba szeretnél bepillantást nyerni, akkor az ellenkező irányba… Törekedj rá, hogy az inga útja egyenletes legyen. Látod, forgás közben egyfajta íves kupola, időmező jön létre. Az ingát a tér azon területe fölött hozd mozgásba, amelynek az idejét szeretnéd megtudni. Mondjuk, egy régi tárgy fölött – a kis köves gyűrűtől a Triada ezüst trónjáig. A második esetben a lánc szinte vízszintes forgatásával lehet a hatósugarat növelni, hogy nagyobb területet tudj birtokolni a térből… Más szóval, kicsit föl kell repülnöd, hogy forgás közben a tikker ne érjen hozzád.