SZINOPSZIS

„Kyra néhány pillanatig még állva maradt, s várta, hogy a vére lüktetve előtörjön. De csupán egy kicsi, alig-alig növekvő vörös folt jelent meg világoszöld blúzán.

‒ Lehet, hogy tényleg jég tölti ki a szívemet vér helyett? ‒ kérdezte csodálkozva, majd összeesett.

Mikor a mentő megérkezett, még élt.”

Odahaza, a Völgyben, Odaát. Élet, Kóma, Másvilág. E három síkon játszódik a cselekmény.

A közúti balesetben megbénult meseíró és lepkész apa könnyű erkölcsű lánya kómába kerül, és úgy próbál túlélni, hogy lepkének képzeli a lelkét, és a számtalan kómában élő ember lelkével együtt lepkeként él egy völgyben. A látszólag egészséges hozzátartozók és szeretők önmagukat keresve időnként szintén elhagyják a valóságos világot. Kyra és családja arra keresi a választ, hogy képesek-e felülemelkedni tévedéseiken annak reményében, hogy ráleljenek az őszinteségre és igaz szeretetre.

Ákody Zsuzsa legújabb regényének szereplői olykor vakító fényben, máskor sűrű sötétségben, lepkealakot öltve keresik önmagukat. A történetet az írónő az idősíkok bravúros váltogatásával teszi mindvégig izgalmassá, lebilincselővé.

AJÁNLÓ

Lepkeszerető könyvmolyok, ide gyűljetek! Csuang-ce álma megelevenedett. Csodás világ tárul elétek Odaát A Völgyben! Mit kell tenni, hogy odajuthassatok? Élet és halál közt lebegő hősünket követve éjsötétbe merülni, vakító fénybe burkolózni és a lehető legközelebb jutni önvalótokhoz. Nem könnyű, de meglepően hatékony önismereti lehetőség, lélektani kaland, mint minden regény, ami Ákody Zsuzsa tollából kikerül. Szívből ajánlom, kedves Pieris manniik, Jolana iolasok és színpompás Apatura metisek!

Veres Judit

MEGJELENT KÖTETEK

- Földanyácska gyermekei

- Láng a havon

- Zazi

- Minden harmadik kedden

- Lélekrablók

- Egy csúnya nő

ELŐKÉSZÜLETBEN

- Bolygopoliták

ÁKODY ZSUZSA

A VÖLGYBEN

Pen-Dent Bt.

Sümeg, 2022

Copyright ©Ákody Zsuzsa, 2022

Szerkesztő Walter Béla, Kellei György

ISBN 978-615-5381-52-2 (EPUB)

ISBN 978-615-5381-53-9 (MOBI)

Felelős kiadó a Pen-Dent Bt. ügyvezetője

Minden jog fenntartva

Pen-Dent Bt.

A borító színe az OAT AVA kollekcióinak színvilágát idézi

https://www.oatava.com/

Az elektronikus verziót készítette:

TARTALOMJEGYZÉK

Szinopszis

Ajánló

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Lepkeszereplők

Bátyámnak, odaátra

A regény három síkon játszódik. Az Odahaza történtek jelzés nélküliek; a Völgyben játszódót dőlt betűvel jelöltem; az Odaát eseményeit idézőjelbe zártam.

A szerző

ELSŐ FEJEZET

‒ Te vagy az életem értelme, Kyra! Miért nem kellek neked? ‒ kérdezte elcsukló hangon a férfi.

A lány dühösen válaszolt.

‒ Mert folyton ezt hajtogatod, akár egy mantrát! Vedd már észre, unom. Unom!

‒ Kyra, drágám! ‒ próbálta átölelni a férfi.

‒ Hagyj! ‒ húzódott el a lány. ‒ Miért nem érted meg? Elegem van a ragaszkodásodból, az imádatodból! Elég!

‒ Jéghideg a szíved ‒ komorult el végképp a férfi.

Már félórája veszekedtek, szörnyűségeket vágtak egymás fejéhez. A férfi egy ideje tudta, hogy Kyra nem szereti, de képtelen volt belenyugodni. Nem értette, hogy a szenvedélye miért nem indítja meg, miért nem teszi kezesebbé, lágyabbá.

A lakásban minden egyes csecsebecse a próbálkozásairól mesélt, hogy miként akarta magához édesgetni. De Kyra nem volt megvehető. Sem ajándékokkal, sem szép szavakkal, sem őrült szerelemmel. Öntörvényű volt és hideg.

A garzonlakás Kyráé volt, a Dunára nézett. A férfi arra gondolt, talán a kilátás miatt nem akart soha őhozzá költözni. Még a kapcsolatuk azon időszakában sem, amikor még szerette. Már ha váltott ki valaha érzéseket belőle.

‒ Hideg a szíved. Akár a jég ‒ sóhajtotta a férfi, megismételve korábbi szavait. ‒ Talán nincs is benne vér, ami felmelegítené.

Kyrát bosszantotta, hogy nem tudja megértetni vele: vége. Illetve úgy igazából soha nem is kezdődött el. A részéről soha nem volt ez szerelem, még vonzalomnak is erőtlen, mivel a kapcsolatukra az első pillanattól rányomta a bélyegét a férfi már-már elviselhetetlen rajongása, a viszonzás mindenáron való kizsarolása. Már napok óta csak veszekszenek, sértegetik egymást, holott ő semmi mást nem akar, minthogy a férfi menjen el.

Eddig jól tűrte a sértéseit, mert arra összpontosított, hogy lerázza, de az az állítás, hogy jéghideg a szíve, rosszul érintette, mondhatni, szíven ütötte.

Huszonnyolc éves volt, és tényleg nem túl érzelmes, a racionalitás többnyire mindent felülírt nála. Ám azt, hogy jégszívű lenne, túlzásnak tartotta és sérelmezte.

Az apjától örökölt tőrgyűjtemény a régi vitrin mozgatható polcain sorakozott. Kihúzta a legfelsőt, és megmarkolta apja kedvenc Böker tőrét.

‒ Nézd meg hát, van-e vér a szívemben! ‒ adta a tőrt a férfi kezébe.

A napok óta tartó huzavonába már mindketten belefáradtak, ám a férfi hiába tudta, hogy visszavonulót kellene fújnia, nem akart ő lenni az, aki elsőnek hátrál meg.

‒ E nélkül is tudom, hogy nincs! ‒ lengette meg a tőrt.

Ebben a pillanatban a túlságosan kihúzott vitrinpolc megbillent. Hogy a tőrökkel együtt a földre ne zuhanjon, Kyra két kézzel odakapott. A következő pillanatban azt érezte, hogy a férfi hadonászó kezében lévő tőr hegye a szívébe hatol.

Ijedten néztek egymásra, majd még ugyanabban a másodpercben a férfi már írta is be a telefonjába a mentők számát.

Kyra néhány pillanatig még állva maradt, s várta, hogy a vére lüktetve előtörjön. Ám csak egy kicsi, alig-alig növekvő vörös folt jelent meg világoszöld blúzán.

‒ Lehet, hogy tényleg jég tölti ki a szívemet vér helyett? ‒ kérdezte csodálkozva, majd összeesett.

Mikor a mentő megérkezett, még élt.

*

‒ Apu? Apu!

‒ Itt vagyok, kincsem!

‒ Segíts, apu!

‒ Szívesen segítenék, de nincs szükséged rá, Kyra! Mindenre képes vagy, amire én!

‒ Igen, igen, ezt értem, de… Szeretnék átkerülni hozzátok.

‒ Én is azt szeretném. Jól tudod te is.

‒ Hazudjunk valamit, apu, hogy biztosan átmehessek!

‒ Kislányom, már hogy hazudhatnánk? Itt? Lehetetlen.

Kyra csalódott arca láttán végül azt mondta:

‒ Jó, megpróbálom. A kedvedért. Most vissza kell mennem, de amint tudok, újra eljövök. Ha meg szükséged van rám, csak hívj, és azonnal itt leszek.

*

‒ Hogyan jutottunk idáig? ‒ tette fel a kérdést önmagának Kyra.

Túl volt már azon a sokkon, melyet az váltott ki, hogy nem pulzált vér a szívéből. Egy régen olvasott újságcikk emlékfoszlányaiból összerakta, hogy ha valóban a szívét érte a szúrás, az befelé vérzik, de azért a sérülés ugyanolyan súlyos, mintha a vére eláztatta volna a blúzát és körülötte a padlót.

‒ Hogyan jutottunk idáig? ‒ kérdezte újra. ‒ Lukács nem rossz ember, csak idegesítő. Kár, hogy nem tudtam szeretni… De ha nem szerettem, miért töltöttem el vele kerek négy hónapot? Sajnálatból? Te jó ég! Együttérzésből négy hónapot adtam ebből a rövid életemből annak a férfinak, aki jégszívűnek nevezett!

Az anyja jutott az eszébe. Már bánta, hogy nem tett meg mindent annak érdekében, hogy jobb legyen a kapcsolatuk.

Magabiztos nő volt az anyja, egy kicsit talán földhözragadt, aki képtelen volt elfogadni az ő szabad szellemét.

‒ Inkább szabadosnak mondanám ‒ jegyezte meg egy vitájuk alkalmával, holott ő csak azt akarta elmagyarázni neki, hogy a szárnyaló lelke miért képtelen elfogadni a kötöttségeket.

‒ Milyen lehet a szárnyaló lélek? ‒ kalandoztak el Kyra gondolatai. ‒ Fehér? Vagy talán fekete, hosszú madárszárnyakkal? Ne, olyan ne legyen! Félek a nagy madaraktól, ez valami fóbia nálam, ki tudja, milyen gyerekkori élményben gyökerező. A lélek inkább színes lepke legyen, egy gyönyörűséges fecskefarkú pillangó! A lepkéket kedvelem, jó néhány fajt ismerek is apu gyűjteményéből… Nem. Egy lélek ne legyen színes. A lélek legyen fehér. Legyen olyan, mint a Pieris ergane, a sziklai fehérlepke!

A gondolatai visszatértek az anyjához.

Mikor kicsi gyerekek voltak, az anyjuk sokat foglalkozott velük. A saját óvodáskorára nem nagyon emlékezett, de a húgáéra igen. Az anyjuk óvónő volt ‒ még ma is az, hiszen dolgozik ‒, és amikor a gyerekzsivajtól fáradtan hazaért, nem pihent, hanem vacsorát főzött, takarított, mosott, vasalt, leckét ellenőrzött, és magától mindent megvonva rakosgatta a pénzt, hogy nekik legyen mindenre, amire kell.

Vajon az anyjának voltak-e, vannak-e be nem teljesült vágyai? Bizonyosan, hiszen minden ember kívánkozik valami után, legyen az tárgy, érzés vagy bármi, ami egy kicsit más, mint ahogyan él. Ez éppen olyan bizonyos, mint az, hogy ezeket az ábrándokat az anyja soha nem teljesítette be, mert ő arra született, hogy feláldozza magát a családjáért: érte, a húgáért, az apjukért.

Az apjuk halála után az anyjuk türelmetlenné vált, aminek ránézve az lett a következménye, hogy a vitáik gyakran veszekedésbe torkolltak. Ebből pedig az következett, hogy egy ideje már csak akkor látogatott haza, ha a húga is otthon volt.

‒ Sajnálom, anyu ‒ mondta Kyra hangok nélkül. ‒ Ha tehetném, mindent megváltoztatnék, a bocsánatodat kérném.

Egy ideig még a vérvörös foltot bámulta a blúzán, majd behunyta a szemét.

‒ Fáradt vagyok. Alszom egy kicsit ‒ mormolta.

Már félálomban volt, amikor ütemes, fájdalmasan erőteljes nyomást érzett a szegycsontján, aztán egy idegen száj tapadt rá az övére, és erőszakkal levegőt fújt a tüdejébe. Tudta, hogy Lukács az, felismerte az ajkai ízét. Azt is tudta, hogy Lukács azt hiszi, meghalt, és megpróbálja újraéleszteni.

‒ Hagyj! ‒ akarta mondani, de nem volt ereje hozzá.

*

‒ Minden rendben, kislányom?

‒ Persze! Csak ezektől a Nymphalis antiopáktól félek egy kicsit. A fekete színükkel rám hozzák a frászt.

‒ Ártalmatlanok, nem kell tartanod tőlük. Találtál már barátokat?

‒ Egy Pieris mannii szimpatikus. Talán azért, mert hasonlít rám.

‒ Barátkozz vele. Szükség van barátokra, meg az idő is jobban telik, ha van kivel beszélgetned.

‒ Jó, megpróbálom. Apu?

‒ Igen, kincsem?

‒ Mi újság az… ügyemben?

‒ Van egy tervem. Remélem, bejön.

‒ És ha nem?

‒ Majd kitalálok valami mást.

*

Miközben a tüdejébe áramlott Lukács szájából a levegő, Kyrát félelem töltötte el. Talán nem is annyira a haláltól félt, mint inkább az ismeretlentől, egy olyan valamitől, amiben még soha nem volt része, és nem is vágyott rá, hogy része legyen. Egyszer, gyerekkorában érezte így magát. Hatéves volt.

Családi házban laktak Budán. Az éjszaka közepén arra ébredt, hogy a szobája résnyire nyitott ajtaján vidám beszélgetés szűrődik be.

Esténként résnyire nyitva szokta hagyni az ajtaját. Nem azért, mert félt egyedül a sötétben, hanem mert szeretett egy légtérben lenni a szüleivel, ugyanazt a levegőt szívni, mint ők.

‒ Hatévesen rajongtam a szüleimért. Apu csendességéért ugyanúgy, mint anyu határozottságáért. Apu irodalmat tanított és lepkéket gyűjtött, órákon át képes voltam nézegetni a gyűjteményét.

Az apja irodalomtanárként, anyja óvónőként nem kerestek fényesen. Ám arra elég volt, hogy fenntartsák a már megteremtett egzisztenciájukat, amit még az ő születése előtti évben értek el egy hihetetlen lottónyereménnyel. Abból vásárolták a budai házat, és aztán a következő évben ezt a Dunára néző kis lakást, aminek most a padlóján fekszik.

*

A szobájába beszűrődő hangokból a kis Kyra kiderítette, hogy az anyja és szomszédasszony barátnője cseverésznek. A barátnő az anyja szögegyenes haját akarta bebodorítani egy sütővas segítségével, ám az ellenállt, és ezen nevetgéltek. Aztán Kyra egy elfojtott nyögést hallott, és mivel az anyja jajdult, kiugrott az ágyból, s futott ki a nappaliba.

‒ Mi a baj? ‒ kérdezte ijedten.

‒ Szia, nagylány! ‒ köszöntötte a szomszédasszony.

‒ Semmi baj nincs, de örülök, hogy felébredtél ‒ mondta az anyja. ‒ Itt az idő, be kell mennem a kórházba.

Kyra tudta, hogy kistestvére lesz, egy lány, ám három héttel későbbre várták.

‒ Apu tudja?

‒ Már hívtam, hogy hagyja ott a lepkéit, mert szükségünk van rá. Úgy tűnik, nem tudom kivárni, amíg hazaér ‒ fejezte be a mondatot fájdalmas arccal.

‒ Hárompercesek ‒ mondta a szomszédasszony a telefonjára pillantva. ‒ Az imént még ötpercenként jöttek a fájások. Indulnunk kell, különben itt szülsz meg a nappaliban. Hozd a táskádat!

A szomszédasszony átvette az irányítást. Szülésznő volt, és nem akarta előkészületek nélkül a lakásban vezetni le a szülést. Jobb lesz a kórházban.

Míg Kyra anyja átment a hálószobába a kórházi tartózkodásra már összekészített holmijáért, a szülésznő megsimogatta a kislány fejét.

‒ Te is gyere majd be édesapáddal a szülészetre. Úgy saccolom, mire odaértek, már meglesz a baba, és megnézheted.

‒ Jaj, de jó! ‒ örvendezett Kyra.

Aztán odafutott a kisbőröndöt görgető anyjához, és átkarolta. Az asszony magához szorította.

‒ Apu egy óra múlva hazaér. Pár perce hívott, hogy beszállt a kocsiba. Reggelizzetek meg, aztán gyertek utánam. Csupán egy óra ‒ tette hozzá bátorítólag. ‒ Minden rendben lesz?

‒ Persze! Sietünk be hozzátok!

Az előszobaajtóból az anyja még visszalépett.

‒ Hol van a lakáskulcsod?

‒ Az iskolatáskámban.

‒ Akaszd a helyére, hogy ha valami gond lenne, ki tudj menni a lakásból, ne akkor kelljen keresgélned.

‒ Például ha kigyullad a ház? ‒ nevetett Kyra.

Az anyja mindig aggodalmaskodó volt.

‒ Igen, például akkor ‒ simogatta meg Zsóka a kislánya arcát.

Nem szívesen hagyta egyedül. Újra megsimogatta az arcát, aztán a szülésznővel együtt kiment a lakásból, és bezárta maga után az ajtót.

Kyra kivette a táskájából a kulcscsomóját, felakasztotta az ajtó melletti tartóra, aztán csak téblábolt a lakásban, várta az apját.

Máté a Magyar Rovartani Társaság tagjaként az utóbbi két hétben nyolcadszor utazott a Mátrába, hogy szakember felmérőként részt vegyen az Anker-araszoló (Erannis ankeraria) lepke monitorozásban. Ennek a fokozottan védett éjszakai lepkefajnak egy jelentős állománya él a Mátrában, ahol a nyílt, molyhos tölgyes bokorerdei élőhelyhez kötődik. A hímek az éjszaka második felében aktívak, a mesterséges fényforrásra ebben az időszakban rárepülnek. A nőstény röpképtelen. A jelenlét-hiány kimutatása február végétől március közepéig történt. Meg kellett keresni a táplálkozó példányokat a virágokon. Monitorozásra nem, de gyűjteményépítő utakra Máté néha elvitte magával Kyrát. A kislány az éjszakai gyűjtéseket kedvelte, azok közül is a személyes lámpázást. Kiterítettek egy fehér lepedőt a földre, egy másik lepedőt meg kifeszítettek, majd a higanygőzlámpa fénye közelébe repülő imágókat kloroformmal elkábították, hogy megdermedjenek, és ne koptassák meg magukat, majd hűtőtáskába tették a példányokat.

Máténak kicsi gyerekkora óta szenvedélye volt a lepkék tanulmányozása, így sok olyan faj tartozott a gyűjteményébe, amelyek Kyra kisiskolás éveiben már védettek voltak. Manapság már rengeteg lepkefaj védett, a magyarországi pillangófélék családjának például mind a négy faja, ám ezek a nappali lepkék is ott voltak Máté gyűjteményében.

Kyra kinyitotta a hűtőszekrényt. Biztos volt benne, hogy az anyja elkészítette az ő és az apja ebédjét, vacsoráját. Jól gondolta, ott sorakoztak az ételes dobozok. Hajlott rá, hogy most, hajnalok hajnalán megegye az ebédjét, aztán öntött magának inkább egy pohár tejet, felült a reggeliző pulthoz, és a tej mellé bekapott néhány kekszet. Az anyja nemrég sütötte, s egy kerek fémdobozban a pulton tárolta.

Evés közben azt tervezgette, mi mindenre tanítja majd meg a húgát. Eleinte persze nem fog tudni érdemben társalogni vele, de majd beszél hozzá, énekel neki, hogy megismerje és megszeresse a hangját. Az anyja azt mesélte, ő kopaszon született. Kíváncsi volt, a húgának lesz-e haja. És a szeme meg az orra? Hasonlítani fog rá?

Mintha a bejárati ajtó nyitódását hallotta volna. Meglepődött. Tudta, hogy nem telt még el annyi idő, hogy az apja hazaérjen, ennek ellenére boldogan futott az előszobába. Nem volt ott senki.

Csalódottan ment vissza a konyhába. Felmászott a bárszékre, hogy befejezze a reggelit, de megint úgy hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó. Kifutott, ám most sem volt ott senki.

Egy kicsit félt. Megrángatta a kilincset, hogy biztosan zárva van-e az ajtó. Zárva volt.

Visszament a konyhába, betette a tejes bögrét a mosogatógépbe, letörölgette a pultról a kekszmorzsákat. A fürdőbe ment, megmosakodott, fogat mosott, aztán indult a szobájába öltözködni, hogy amint megjön az apja, tudjanak indulni a kórházba.

Ajtónyitódást hallott. Nem futott a bejárathoz, hanem a szobája ajtajában állva kiáltott hangosan.

‒ Apu, te vagy?

Nem jött válasz.

Most már nagyon félt. Lépéseket hallott. Az előszoba felől egyre közeledtek.

Egy mozdulattal becsapta maga mögött a szobája ajtaját, beugrott az ágyba, és a fejére húzta a takarót. És csak kucorgott lélegzet-visszafojtva, megpróbált láthatatlanná válni.

Amikor végül előmerészkedett, körbejárta az egész házat, bekukkantott minden zugba, és az ajtót is ellenőrizte. Zárva volt.

Nem tudta, mire vélje a történteket. Bár még sohasem hallucinált, ismerte a szó jelentését, és biztos volt benne, hogy csakis ilyesmi lehetett. A kistestvérét váró izgatott lelkiállapota játszhatott vele.

Egy kicsit megnyugodott. Aztán ránézett a nappaliban lévő faliórára, és ismét feszültté vált. Az apjának már rég otthon kellett volna lennie!

*

‒ Kyra vagyok ‒ szólította meg a fehér ruhájú, csinos Pieris mannii lányt Kyra. ‒ És te?

‒ Matilda. Örülök, hogy megszólítottál, én is új vagyok itt, barátokat keresek. Járunk egyet?

‒ Aha. Fönt vagy lent?

Matilda félénken mosolygott.

‒ Egyelőre inkább csak lent ‒ felelte ‒, az óvatosság sosem árt. Aztán majd meglátjuk.

*

Kyra azóta sem értette, mi történt aznap éjjel, hatéves korában. A legkézenfekvőbb megoldásnak az tűnt, hogy félelmében hallucinált. Csak az zavarta, hogy úgy emlékezett, az első ajtónyitódás előtt egyáltalán nem félt… Mitől hallucinált?

‒ Mindegy ‒ gondolta végül. ‒ Van még sok minden más is, amit tisztáznom kellene. Persze csak akkor, ha van még rá időm. Hm. Azért ez a Lukács nem semmi…

Úgy tölti belé a levegőt, mintha luftballon lenne. Harminc erőteljes kompresszió a szegycsontra, két befújás. Újabb harminc nyomás a mellkasra, újabb két befújás. Mint a nagykönyvben! Nyom, fúj, nem adja fel!

‒ Hé, Lukács! ‒ aggodalmaskodott gondolatban Kyra. ‒ Szabad nálam kompressziót alkalmazni? Elvégre behatoló szívsérülésem van, vagy mi a szösz! Tudod, beleállt a tőr! Vagy az áthatoló sebeknél, amikor felnyársal valami, akkor nem szabad szívmasszázst alkalmazni? Ajaj, régen volt az elsősegély tanfolyam, az információk összekeveredtek bennem.

Aztán megvonta a vállát.

‒ Nem mindegy, mibe halok bele? Abba-e, hogy Lukács megpróbál újraéleszteni, vagy abba, ha nem?

Hirtelen rengeteg minden eszébe jutott, amit annak idején az elsősegély tanfolyamon az újraélesztésről tanult.

‒ Nem hittem volna, hogy egyszer majd élesben alkalmazzák rajtam… „Mindennek rendelt ideje van, és ideje van az ég alatt minden akaratnak. Ideje van a születésnek és ideje a meghalásnak.”

*

‒ Honnan jöttél, Kyra? ‒ kérdezte Matilda.

‒ Budapestről. És te?

‒ Pozsonyból.

‒ Ez fantasztikus! Bizonyára oka van, hogy Pozsonynak és nem Bratislavának mondtad. Persze a nevedből is gondolhattam volna, hogy te is magyar vagy: Pieris mannii. Szép.

‒ Ó, az egész rokonságom magyar, nemcsak a nevem! Merre menjünk?

‒ Próbáljuk meg fent? Ha nem szeretnéd, maradhatunk itt lent is.

‒ Menjünk fent! Valamikor el kell kezdeni… Nézd, már megint itt vannak ‒ súgta aztán Kyrának Matilda. ‒ Folyton a nyomunkban, folyton pletykálkodva… Minden Lopinga achine ilyen?

‒ Hagyd csak, hadd kíváncsiskodjanak. Irigykednek ránk, mert mi szépek vagyunk, ők meg nem. Hiába termetesek, mégis sápadtak, haloványak ‒ felelte Kyra, aztán felnevetett. ‒ Nők egymás között…

‒ Engem zavar, ha kibeszélnek ‒ panaszkodott Matilda. ‒ Még akkor is, ha a hátam mögött teszik.

‒ Ne foglalkozz velük, mert különben elérik, hogy rosszul érezd magadat. Tudod, mit szokott mondani az anyám? „Inkább irigyeljenek, mint sajnáljanak.”

Matilda egy kicsit gondolkodott, próbálta értelmezni a hallottakat.

‒ Ez jó ‒ állapította meg némi szünet után. ‒ És milyen igaz! Bámulatos nő lehet az anyád.

‒ Igen, az ‒ döbbent rá Kyra. ‒ Bámulatos.

Ekkor még sem Kyra, sem Matilda nem tudta, hogy a család tabutéma.

MÁSODIK FEJEZET

Kyra emlékezett, hogy a tanfolyamon az újraélesztés ábécéjében az első teendő az átjárható légutak biztosítása volt. Remek. Ez nála működik, hiszen érzi, ahogy Lukács befújásai nyomán emelkedik a mellkasa. Jó érzés. Szuper. Ilyen lehet, amikor a vízben fuldoklónak végre a felszín fölé kerül a feje, és kortyolhat egyet a levegőből.

Ő ugyan most nem magától kortyolgatja a levegőt, hanem „készen” kapja, ezzel együtt nagyszerű érzés. Ellentétben a kompresszióval, ami viszont eléggé kellemetlen. Minden egyes ütemnél úgy érzi, összeroppan a mellkasa. De hát ez van. Simogatással nem lehet áramoltatni a vért az erekben. Holott a cél ez, mert keringés nélkül semmi sincs. A vér szállítja az oxigént és a tápanyagokat a sejtekhez. Azok a picike sejtek pedig csökönyösek és falánkak. Főként az agyban lévők. Megmakacsolják magukat, és azt mondják, ha nincs oxigén, nem működöm!

Ennyi.

‒ Mennyi időt bír ki az agy oxigén nélkül? Három percet? Ötöt?

Nem emlékezett pontosan, és ez nyugtalanította.

Aztán meg arra gondolt, ha Lukács szívmasszázsának köszönhetően a szíve keringeti a vért az ereiben, és ha a Lukács által befújt levegő bejut a tüdejébe, akkor az agya kap oxigént, így akár félóráig is eltarthat az újraélesztése anélkül, hogy az agya károsodnék.

A legfontosabb kérdés tehát nem az, hány percet bír ki az agya oxigén nélkül. A fő kérdés inkább az:

‒ Mennyi ideig bírja szusszal Lukács?

Lehet pihenni újraélesztés közben? És ha igen, vajon mennyit lehet?

Ha Lukács elfárad, mennyi időre állhat meg pihenni? Három percre? Az talán még belefér, annyi időt kibír az agya oxigén nélkül…

És ha Lukács elszámolja magát? Ha úgy hiszi, öt percet is pihenhet, annyit elvisel a szervezete oxigén nélkül? Aztán meg kiderül, hogy csak három percig bírja?

Akar ő egy gépek működtette élőhalott lenni?

‒ Hol a csudába van már a mentő?

Vajon mennyi idő telt el azóta, hogy Lukács telefonált nekik? Jó volna ránézni a faliórára… Persze hiába is látná; nem tudja, hány órakor állt bele a szívébe a tőr, így kiszámolni sem tudja, mennyi ideje történt… Kedveli azt az órát: fém, sötét, elegáns. Lukácstól kapta.

Egyre jobban fázott.

‒ Ez azt jelenti, hogy esnek szét a sejtjeim?

Aztán eszébe jutott, hogy amikor a szúrás után a földre rogyott, Lukács a csuklóinál fogva kihúzta a konyhába. Rányitotta a mélyhűtő ajtaját, és csak ezután vizsgálta meg az elsősegély tanfolyamon is tanult hármas érzékeléssel: a fülét a szája elé tartotta, hogy érezze és hallja is a légzését, a szemével pedig a mellkasát figyelte, emelkedik-e.

Alighanem sem emelkedést nem látott, sem a fülével nem észlelt semmit sem, mert ott a konyhakövön rögtön nekiállt, és az egymásba kulcsolt kezeivel benyomta a mellkasát.

‒ Tényleg nagyon hideg van itt! Becsuknád végre a mélyhűtő ajtaját? Mit csinálsz, Lukács? Meg akarsz fagyasztani?

Meleg takaróra gondolt, pihe-puhára, aztán egy vörösen izzó kályhára, végül napsütötte tájra. Ám hiába próbálta kicselezni az agyát a forróságot sugárzó ábrándképekkel, fázott és fázott, szinte megdermedt.

‒ Ahá! Ez hát a cél! Hidegben lassabban bomlanak a sejtek. Tudod, Lukács, te egy főnyeremény vagy! Legalábbis olyan valakinek, aki épp a klinikai halál állapotában leledzik ‒ tette hozzá zordan.

*

‒ Hogy tetszik a barátnőd, kincsem?

‒ Aranyos nagyon. Kis szende.

‒ Hogyan került ide?

‒ Nem mondta.

‒ Okos?

‒ Minden rendben van vele, apu. Helyes lány, kedvelem őt.

‒ Nem kellene inkább olyan társnőt választanod, aki a segítségedre lehet?

‒ Apu! Ugye nem gondolod komolyan, hogy előnyök alapján választok barátot?

‒ Ne haragudj, kincsem. Kislányom?

‒ Igen, apu?

Máté tűnődött egy ideig, mondja-e.

‒ Kicsikém… Nem kellene egy kicsit várnunk? Hátha még…

‒ Apu! ‒ kiáltott fel csalódottan Kyra. ‒ Megígérted!

‒ Rendben. Beszélek az őrrel ‒ felelte kelletlenül Máté.

‒ Az remek lenne, apukám! ‒ örvendezett Kyra.

‒ Nem tudom, jól teszem-e, kincsem. Sosem voltam jó a döntésekben, ez anyád feladata volt. Mindig is az övé volt.

‒ Igen, persze, de most mégis neked kell döntened, apukám. Drága apukám ‒ hízelgett Kyra.

‒ Megteszem, ami tőlem telik ‒ adta meg magát Máté. ‒ De ne éld bele magadat, kincsem, nehogy csalódás érjen.

*

‒ Hihetetlen, hogy nem fárad el! ‒ gondolta Kyra.

Még a tanfolyamon tapasztalta, hogy a szívmasszázs iszonyú nehéz fizikai munka. Az oktatók azt tanácsolták, ha több elsősegélynyújtó is jelen van egy esetnél, percenként váltsák egymást.

‒ Ha te nem is, én pokolian elfáradtam… Hagyd a csudába, Lukács! Mindkettőnknek egyszerűbb lesz, ha feladod. A lehetetlenre vállalkoztál.

A lehetetlenségről eszébe jutott a tehetetlenség, ami talán még rosszabb, mint ez a végtelen fáradtság, amely most beteríti. A Lukáccsal való kommunikáció egyébként sem tartozott az erősségei közé, most meg, hogy itt fekszik mozdulatlanul és kiszolgáltatottan a konyhakövön, a nullával lett egyenlő.

A tehetetlenség azért taglózza le ennyire, mert ő cselekvő alkat, sürgő-forgó, intézkedő, soha nem pihenő. Ezt még az anyja is elismerte, holott ő nemigen szokta osztogatni a dicséreteket.

‒ Tele vagy energiával! ‒ mondta egyszer teljes szívből.

A húga meg, akinek kivételes érzéke van a szavak és hangulatok apró különbségeinek megfogalmazásához, mosolyogva hozzátette:

‒ Tele vagy élettel!

Kyra sírt egy kicsit, csak úgy magának, és extrovertált személyisége most az egyszer nem bánta, hogy a külvilág felé ennek a sírásnak semmi jele.

‒ Az bizony rég volt! Mármint az életteliség ‒ állapította meg ironikusan, és ez érdekes módon elcsitította benne az önsajnálatot.

Kedvelte az iróniát, főként az öniróniát. Ha másra nem is, arra mindenképpen jó volt, hogy a külsejére kapott dicséretektől ne szálljon túlságosan messzire.

‒ Juj! Ez most cefetül fájt, Lukács… Lehet, hogy eltört egy bordám? Kérlek szépen, hagyd a fenébe! Hát nem látod? Ez a nő a konyhakövön már nem én vagyok, hanem egy hulla!

Hulla. Fura szó, annyi bizonyos. Egyaránt jelenthet vidámságot és tragédiát. Hullajó, hullarészeg, hullafáradt. Hullaház. Hehe! Ez legalább ül.

‒ Ez a tehetetlenség, ez megy az idegeimre.

Utoljára hatévesen volt ilyen tehetetlen. Amikor a húga született, és az apja nem ért haza időben… Nem tudta eldönteni, hogy kinek szóljon. Az anyjának? Ő a vajúdással volt elfoglalva. A szomszédasszonynak? Ő bent volt a kórházban, éppen a húga születését vezette. A nagyszüleinek? Sajnos a két nagyapját nem ismerhette, de a nagyanyái éltek, csak mindketten vidéken. Egyiknek sem volt jogosítványa. Míg vonatra szállnak és ideérnek, este lesz!

Újra felhívta az apja mobilját. Már negyedszer, hiába tudta, hogy felesleges. Ha tudna telefonálni az apja, már rég elmondta volna, miért késik.

A kérdés tehát az, fogalmazta meg a kislány Kyra:

‒ Miért nem tud telefonálni?

*

‒ Hol menjünk? ‒ kérdezte Kyrától Matilda.

‒ Ha nem bánod, inkább fent. Ott valamivel világosabb van. Kezd az agyamra menni ez a lenti sötétség. Mindenhol űr és homály. Legalább lenne néhány pad, ahová sétálgatás közben letelepedhetnénk.

‒ Vagy fotel. Szeretem a kényelmet ‒ mondta Matilda, majd teljesen más hangon hozzátette. ‒ Láttad az új fiút, Kyra?

‒ A Nymphalis iót? Aha. Nem rossz, de nem az esetem. Az én ízlésemhez túl díszes a ruhája. Az a sok vörös, sárga és kék, na meg az ibolya! Sok nekem a színkavalkádból!

‒ Legalább nem veszünk össze rajta ‒ somolygott Matilda. ‒ Nekem ugyanis nagyon tetszik.

‒ Szurkolok neked! ‒ nevetett szívből Kyra.

Jókedvűen tettek egy kört, majd Kyra egy pillanatra megállt, és a barátnője szemébe nézett.

‒ Az elmúlt napok valamelyikén te lent maradtál, én meg egyedül jöttem fel ide. Emlékszel?

‒ Emlékszem. Fáradt voltam, pihenni akartam. Kértelek, hogy te is lazíts kicsit, de nem hallgattál rám. Sokáig távol voltál, és amikor visszajöttél, egyetlen szót sem szóltál. Azt gondoltam, biztosan túlhajtottad magadat itt fent, ezért nem faggattalak, miért vagy hallgatag.