részlet

Copyright © Bódis Kriszta, 2023

Borítókép © Tüdős Klára hagyatéka, Dizseri Eszter

Köszönjük szépen Dizseri Eszter önzetlen segítségét!

I „MINÉMŰ LÉLEK VAN TIBENNETEK?”

(Lukács 9,55)

I. FEJEZET Vasvillát viharba!

1921. június 9.

Érmellék, Szunyogh-birtok

„Végül csak nekiindult! – gondolta Klára. – Nem is az Erzsi lenne…”

Az ablaknál állt, önkéntelenül ökölbe szorította a kezét.

– Legföjjebb felkeni – akaratoskodott Erzsi még az imént.

Ellentmondást nem tűrő hangja mintha most is a szobafalak között vibrált volna.

– Nem emeltem én semmit, tudok magamra vigyázni! – vágott vissza Klára.

– Előfordult már mással is, hogy nagyot emelt, és lezökkent a terhe. Csak muszáj ilyenkor, hogy a méhit felkenje a bába! Ha párszor felkeni, és maga vigyáz, akkor nincs baj. Azonnal indulok. Talán otthon találom Biloba bábát, az egyetlent, akibe megbízhatunk ezen az istenverte vidéken.

Klára szigorúan nézett rá. Erzsi megtorpant. A babakelengyés garabolyok a lábaik előtt sorakoztak. Emmi küldte őket, mintha nem bízott volna benne, hogy Klára unokahúga képes felkészülni a gyermek érkezésére.

Erzsi meg volt róla győződve, hogy ezekkel a debreceni küldeményekkel vesződve az asszonya túl nagy súlyt emelt.

– Lássa, feleslegesen dógozott – méltatlankodott. – Le merném fogadni, hogy ez is tele van az Emmi nénje fabrikálta holmival. Azt hiszik a naccságos asszonyék, hogy mi lopjuk itten a napot? Azé’ megnézném, mit csinálnának? Az Emmi is, de még a maga anyja is! Egy ilyen birtokon gazda nélkül…?

– Küldhettek volna valami hasznosat – mondta Klára.

A fotelbe kezdte pakolni a kis rékliket, horgolt takarót, kötött sapkákat, pólyákat.

Erzsi segített. Halogatta az indulást, hátha meggyőzi az asszonyát.

– Meg kell hagyni, azé’ tud az Emmi naccsága varrni. De a maga szépérzékével nem vetekedhet.

Némelyik ruhácskát magasra tartotta, ellágyult tekintettel mustrálgatta. De nem tett le arról, hogy elhozza a bábát. Jobb, ha Klárát minél hamarabb megvizsgálja, nehogy korán szülessen a baba. Kisvártatva már ismét vitatkoztak. Klára erősködött, hogy elég lesz akkor szalasztani a bábáért, amikor majd eljön az ideje. Azt magának sem vallotta be, hogy nem szívesen marad egyedül, Erzsi nélkül az udvarházban.

Erzsi a fejébe húzott nagykendő alól még visszanézett az ablakra, amely mögött Klára alakját sejtette. Nyugodt volt, mert úgy gondolta, az asszonya nem láthatja, hogy parancsa ellenére a sárdagasztó időben mégis útnak indult.

Hetek óta esett a vidéken. Most is vihar készülődött a határban, és a felázott agyag vastagon Erzsi cipőjére tapadt, pedig még ki sem fordult az udvarról. Cuppogott egy darabig a sárban, aztán a birtok zsúptetős cselédsorához érve megállt, hogy a késsel, amit az esős hetek beköszöntével magával hordott, lekaparja a vastag földkoloncot a cipője talpáról.

Terhes, jeget hozó felleg úszott a tanya fölé, mintha késő délután volna már, pedig még delet sem harangoztak. A távoli templom csontszürke bástyatornyát, amelyhez a falu házai simultak, máris zápor moshatta, mert fátyolszerű vízköd övezte.

Erzsi oldalra hajolva egyensúlyozott, hogy megemelt talpát elérje a késével, amikor suhogva-pengve valami úgy vágódott elé, mintha villám csapott volna a földbe. A lábától néhány centire egy vasvilla fúródott az agyagba. A nyele Erzsi orra előtt állt meg, mint a cövek.

– Juj! Erzsi néni! – kapta mindkét kezét a szájához a kis cselédlány az ajtóban.

Erzsi úgy nézett rá, hogy ha a vasvillát dobja vissza, az sem üt akkorát. Aztán keresztet vetett, és megcsóválta a fejét:

– Minálunk, lyányom, a baltát hajítjuk a föld közepibe vihar ellen, de élével felfele – mondta. – Csakhogy ennek az ítéletidőnek se a pápista harangozás, se a balta, de még a sütőlapát vagy a kasza se használ – fejezte be, és határozott mozdulattal megragadta a vasvilla nyelét.

– Jaj, ki ne húzza, jóasszony! – lesett ki a lány háta mögött az anyja. – Mingyá’ elé száll a lidérc!

– Oszt mikor láttál te meg lidércet? – nevette el magát Erzsi, de azért nem húzta ki a vasvillát az agyagból.

A szülőfalujában ugyanígy óvták a termést meg a cselédházakat a jégveréstől, mint itt. Védekezésképp vasvillát hajítottak a viharba.

– Ha leszáll a földre, majd meglátja maga is, Erzsi néni – suttogta a kislány –, akkora, oszt olyan fehér, mint a sütőkemence.

– De nem lidérc az – nézett az égre Erzsi –, hanem boszorkány.

Az égbolton talán valóban a seprűjükön ide-oda cikázó boszorkányok hajtották föléjük a felhőket. A felhők csak gomolyogtak, majd hirtelen sötétszürkén kifeszültek, mintha a banyák a föld sarkaihoz szegezték volna mindegyiket.

– Legalább a szoknyáját csapja má’ fel a fejére, Erzsi néni, hallgasson rám! – nézett fölfelé rettegéssel a szemében a kislány anyja.

– Ne prédáld hiába a jótanácsot, lelkem – kerülte ki a vasvillanyelet Erzsi, miután végzett a cipői megtisztításával. – Az én nyílásomba ugyan se az ördög, de még az üldözője, az Illés sem fog bébújni. Jöhet a mennyköves dorongjával meg a forgószeles istennyilával! Tőlem aztán szentelt puskagolyóval lövetheti a nép a fellegeket, csapkodhatja a baltát a küszöbbe. Én azt mondom, addig él a boszorkány, amíg az ölembe pottyan, mert jól elverem, oszt szénvonó lapáttal vasalom ki a rút képit, hogy meggebed.

A kislány elgondolkodott. Aztán felderült az arca. Arra jutott, hogy ezt el lehet Erzsi néninek hinni. Mégiscsak ő meg a Szunyoghné Tüdős Klára nagyságos asszony viselték a nadrágot a birtokon.

Szunyogh Rudolf főhadnagy úr, a birtok tulajdonosa, miután két évvel korábban Debrecenből, az érsemj éni birtokra költözött ifjú feleségével, szorgalmasan látogatta a szomszéd birtokosok gazdaságait. Igyekezett tanulni tőlük, de mielőtt valamire jutott volna, lebetegedett. A fiatal Szunyoghné nagyságos asszony az ő egyenrangúként kezelt alkalmazottjával, a kortalan, szókimondó Erzsivel karöltve a háztartás mellett kénytelenek voltak a gazdaságban is sürgősen dologhoz látni.

– Álljon már meg! Hát könyörögni kell magának? – fogta lépésre a szekere elé kötött lovakat Jakab, a Fráter Loránd-birtok jószágigazgatója.

A férfi gondterhelten ráncolta a homlokát, kopasz fején sűrű-feketén serkent volna a friss haj, amit újra és újra leberetvált. Ha másról nem, a kerek, fényes fejéről Erzsi már messziről felismerte.

Már Érsemjén határában járt. Északnyugaton kék villámok szurkálták a nyírségi homokot, kelet-délkeleten a mocsáron vastag köd ült. Az Ér völgyében szerényen kanyargott a folyó, de a Sárrét mocsarai alig győzték nyelni rengeteg vizét.

– Mér’ álljak meg, tán nem bírják a lépést a lovai? – mosolygott a kendőjébe burkolózva Erzsi, de rá sem nézett Jakabra.

– Csak nincs valami baj? Maga ugyebár a Szunyoghné naccsága szolgálatában áll? Új vagyok itten, de már találkoztunk. Azt mondják a népek, hamarosan jön a baba. Csak nincs valami komplikáció?

– Olyan savanyú vóna a képem, mint az árpacipó?

– Hej, Erzsi, hát maga rám se néz! Honnan tudjam, milyen a képe? Hacsak nem emlékezetbűl. Láttam én má’ messzirő’ magát! Kivágom kereken, igen csinos képe van.

Erzsi elhúzta a száját a kendő mögött, de nem lehetett pontosan tudni, mosolyra-e vagy megvetésre.

– Jakab, mondtam én már kendnek, hogy dologra nevelt asszony vagyok? – kérdezte kioktatóan.

– No ne mongya…

– A halott uram nevére mondom megint, Isten nyugosztalja szegényt: se a farom, se más nem visz pokolba, mint marhát a szarva.

– Mi tagadás, Erzsi, bár ne vágná a fejemhez…

– Hogyne vágnám, ha nem érti egy szóbó’?

– Éppen a kocsikereket akartam megkenni – kezdett mellébeszélni Jakab –, amikor megláttam, hogy nagy sietve megyen, gondoltam, hátha elkél a segítség.

– Ha segítség kéne, befogattam vóna a lovakat magam a homokfutóba.

– No, nemigen hiszem, hogy kijutna már a tanyáról ebbe’ a nagy dagonyába’.

– Na látja! Erre én is rájöttem.

– Talán orvosért szalad? Az ilyen sürgős, hogy nekiindult a határnak?

– Nem kell nekünk orvos! – gyalogolt tovább Erzsi.

– Mert ha orvos kéne mégis a nagyságos asszonynak, megint hazajött az Andrássy doktor fia.

– Megint? – terelte a szót Erzsi. – Jön-megy az mindig…

– Korábban is volt már itthon, igaz, tizennyócba egy időre – kezdte Jakab. – Tavaly megint hazagyütt Érmihályfalvára a hadikórházba.

– És most meg honnét gyütt vissza? – tettette az érdeklődést Erzsi, míg Jakab a lovakkal kínlódva próbált lépést tartani vele.

– Hát Debrecenből. A Bábaképzőből. Talán a nagyságos asszonyék is ösmerik. Van doktor a Tüdős családba’, úgy tudom.

– Nem is egy – tódította Erzsi, de nem kötötte Jakab orrára, hogy Klára apja, a néhai ifj. Tüdős János, jogászdoktor, és csak a testvére, Tüdős Kálmán igazi orvos, aki Debrecen tiszti főorvosaként a háború alatt a hadikórházakat is vezette. Azt pedig különösen nem árulta volna el semmi pénzért, hogy honnan ismeri Andrássy doktort. Jobban örült volna annak, ha sohasem ismeri meg.

– Ez az Andrássy egy csodabogár fiatalember létére – folytatta Jakab, amikor látta, hogy Erzsi lakatot tett a szájára –, egy természetbúvár. Amikor nem rendel, a mocsarat járja, és madártojásokat gyűjt. Képzejje csak! Rendszerezi és szépen felcímkézi őket. Ha hiszi, ha nem, ezernél is több ládafiában állnak a tojások, meg a gyógynövények a házukban. Padlástól a pincéig. Mert azokat is vizsgálja. Minap, képzelje, ásatásokba fogott. Túrja a földet, hátha valami kincset lel.

– Ami azt illeti, a füvekről én is tudok egy keveset… – szólalt meg Erzsi.

Nem kedvelte ezeket a kis tudósokat, akik semmibe veszik az egyszerű parasztember tudományát, és képesek úgy felfedezni és kisajátítani maguknak, mintha bizony értenének hozzá. – Bezzeg őket tisztelik, míg a parasztasszonyt rögtön boszorkánynak billogozzák – méltatlankodott magában.

– Nem ijeszt el engemet ezzel! – nevetett fel Jakab, s talán nem szólal meg, ha egy kicsit képes olvasni Erzsi gondolataiban. – Nem félek én egy boszorkától se, főképp, ha olyan snájdig fehércseléd, mint maga.

– De úgy vigyázzon a jószágigazgató úr, hogy engemet má’ csak akkor hínak, amikor a beteget ki lehet nyújtóztatni – bökött mutatóujjával egyenesen Jakab felé, és a képzeletben meghosszabbított mutatóujja, mint egy lándzsa, egyenesen a férfi szívébe szaladt.

– Na ne mondja! – nevetett a férfi.

– Biza! Akkor, amikor már az a beteg úgy lerakódott, hogy a fürösztővizet is feltették neki. Amikor má’ nem segít se doktor, se patika. Én akkor megyek.

– És árulja má’ el, mit tesz velük?

– Szeretné tudni…

– Nem kérdezném, ha nem szeretném.

– Dehogy kötöm én azt a maga orrára!

– Akkor megmondom én kereken magának, akkor hiszem, ha piros hó esik, Erzsi.

– No, ide figyeljen, mondok én kendnek valamit. Tegyük fel, kend ott fekszik sárgán, mint a viasz, mint akiből már kiesett az ütő. Oszt má’ csak nyögdécsel, de azt is csak úgy, múlóan.

– Hát jó, ha maga akarja, legyen. Elképzelem. Ott fekszem nyavalyásan…

– Én meg magára nézek, oszt megmondom, mi baja.

– És mit mond?

– Teszem azt, sárgaságba’ szenved.

– Legyen.

– Kihívták a doktort?

– Kihívtuk.

– Azt mondja a doktor, hogy epebaj, hogy akkora epeköve van, mint a fele öklöm.

– Hát ő az orvos, csak tudja!

– Na de én látom ám, hogy ez másmilyen sárgaság. Oszt kinek hinne? Menne potyára megoperáltatni magát?

– Hát, az attól függ…

– Mitől?

– Hogy maga mit mond, Erzsike.

– Mit mondanék? Ha egyszer látom, hogy példának okáért ez nem olyan sárgaság? Nem mondanék én semmit se.

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy ilyenkor szépen kiballagnék az udvarra, s tegyük fel, olyan időbe’, hogy éppen nyílik a kikirics, hát leszedegetek vagy hét szálat.

– Elkezd nekem virágot szedni, amikor én meg ottan múlóba nyögdécselek?

– Nem virág az, maga mamlasz! Gyógynövény.

– Vagy úgy. És mit csinál vele?

– Elkezdem vele kendet pofozgatni.

– No, jól nézünk ki… – Jakab nevetett egy izgatottat, de igyekezett nem kiesni a szerepéből.

– Most meg mi baja? – nézett ki a kendője alól Erzsi. – Nem vagyunk mink olyan viszonyba’, hogy oka vóna pirúni. Nem kislyány maga.

– Oszt akkor meg minek pofozgatna engemet egy marék kikiriccsel, hallja-e?

– Nem a pofozgatáson van itten a hangsúly, no, figyeljen ide, mingyá’ szömire térítem. Az úgy van, hogy a pofozgatás közben elkezdem mondogatni a mondókát, amit még öreganyámtó’ tanútam a pofozgatáshó’.

– Még az kéne, hogy rám olvasson valami átkot.

– Mit átkot? Ráolvasom a mondókámat, oszt szétverem én az ábrázatán a kikiricset, nem sajnálom.

– Mit nem sajnál? A kikiricset, vagy engemet?

Erzsi egy pillanatra sem nézett föl a jószágigazgatóra.

– Kendet? Dehogy sajnálom azt a vigyori képit!

Jakab aztán komolyan is kérdezgette Erzsit. A családjáról, a múltjáról. Próbálta az asszonyáról is, annak debreceni rokonságáról, az úri körökről és a semjéni birtokról. Erzsinek nem tetszett, de nem mutatta ki. Csak úgy maga elé dobálta a szavakat, még a hangját sem emelte fel, röviden válaszolgatott.

– Hát nincsen valami mesélő kedvében! – állapította meg Jakab.

– Mi maga? Csendőr? – ripakodott rá Erzsi a cipőjét nézve, nehogy orra bukjon a göröngyös szekérúton.

Kikerülte a szekérnyomokban megülő esővizet, peckesen, kihúzott derékkal haladt előre. Jakab nem győzött oldalra dőlni a bakon, hogy hallja, amit az asszony mond. Épp csak odapillantgatott a lovaira néha, és le sem vette Erzsiről a szemét. Tetszett neki a határozottsága, szépen vasalt ruhája, sima keze, rövidre vágott, reszelt körmei, és ahogy a kis fehér félhold ragyogott a gyöngyházfényű körömágyban. Sose látott még dolgos női kezet ilyen ápoltan. Azokat az asszonyokat ismerte jól, akik húszéves korukig frissebbek a szakított rózsánál, aztán emberré lépnek elő, elcsontosodnak, férfikezük lesz, stoppolt harisnyát húznak vastag lábszárukra, de kitűnően érzik magukat. Igaz lehetett, amit a környéken beszéltek, hogy Szunyoghné naccsága még a cselédeinek is maga manikűrözi a kezét, úgy szereti, ha minden szép, tiszta és elegáns körülötte. Erzsiben mégis maradt valami vaskos, valami kemény, amivel nem volt ajánlatos kikezdeni. Jakabot ez óvatosságra intette. Nem tudhatta pedig, hogy Erzsi született gyanakvása előbb-utóbb minden számítót pőrére vetkeztet.

– Itt egyen meg a fene, ha nem magát fogom hívni, ha valami bajom esik. Ugye, nekem is megpaskolná a képemet azzal a kikiriccsel? – látta jobbnak visszatérni Jakab a korábbi, súlytalanabb hangvételhez.

– Hát essen is magába a rossz nyavalya, ha ilyen szégyentelen! – vont vállat Erzsi. – Oszt hívja inkább nyugodtan azt a nagy tudós Andrássy doktort, ha veri a ragya.

Klára az ujjával tulipánkelyhet rajzolt az ablak párafoltjára, aztán letörölte. Hirtelen megkívánta a cigarettát, amitől kilenc hónappal ezelőtt egyik napról a másikra elment a kedve. Amikor a kevéske reggelit is kiadta magából, már betegségre gyanakodott, mert Rudi is egyre hevesebben köhögött. A frontról visszatérve csak tovább soványodott az ura.

Kihívták a körorvost, de nem az öreg érkezett, hanem a fia. A kis Andrássyt megpillantva, Klára a feje búbjáig elpirult. Az ő szájából az, hogy babát vár, úgy hangzott, mint egy ostorcsapás. Milyen boldogság öntötte volna el, ha nem éppen ez az ember mondja. Így azonban csak bűntudatot érzett, ami úgy mardosta, mintha sósavat ivott volna.

A kis doktor Rudit is megvizsgálta, voltaképpen hiába, mert nem ismerte fel nála az alattomosan lopakodó tüdőbajt.

– A maga köhögése egy korábbi spanyolnátha-vírusinfekció szövődménye lehet. Heveny hörghurut. Dohányozzon kevesebbet a főhadnagy úr – tanácsolta.

Odakint a tanyán a készülődő vihar fojtott ragyogásában sorakoztak a cselédházak. Mintha minden kihalt volna. Egy macska szaladt fel a veranda vajsárga mészkő lépcsőjén. Nyugtalanság cikázott Klára bőre alatt. Hirtelen úgy tolult fel benne a honvágy, mint még soha. A svájci intézetben, még Angliában, még Hollandiában sem. Gyermekkora helyszínére vágyott vissza, Debrecenbe a sestakerti villába, Kákó házába, amit az apja neki épített, róla nevezett el, az apja, aki Kákónak becézte. A villa ezer változatos esemény színtere volt. Minden fa, minden forduló mögül, a sárga homokra varázsolt konyhakertből, még a Nyulas kecskerágói közül is emlékek kandikáltak rá. Eleven erdei nimfák, igazi tündérek.

Zajt hallott. Mozdulatlanul álltak a kapubálványok kőamforái, de mintha sarkain belülről megcsikordult volna a két okkersárgára mázolt ajtószárny. Kinézett a teremnagy ebédlőbe, ahonnan egyik felől az ő szobája nyílt, a másik felől az a másik, amit szalonnak nevezett, és olykor vendégszobául szolgált az ajtó mögé odakészített mosdóval. Az ebédlő körégős petróleumlámpája hűvösen függött az alatta kihúzott ebédlőasztal felett. Hónapok óta nem terítettek meg. Üresen kongott az udvarház. A gallérjához kapott, nyomta a nyakbetét, csak most vette észre, hogy félregombolta. Megtapintotta az aranyláncot, az apja utolsó ajándékát. Szinte égette most a veszteség minden apró láncszemen keresztül. Jövevénynek érezte magát még mindig a Szunyoghék semjéni birtokán, idegen jövevénynek a mostani életében. Ha eljön a szülés ideje, és Erzsi nem érkezik vissza, talán meg is hal, s mint akit lovak ragadtak el, átvérzik egy másik világba.

Erzsi és Jakab elérték a Kiskeser mocsarát. A távolban tóvá szélesedő vizet a kolokán hínár sávja után tavirózsák szigetei borították.

A falu határában váratlan zörgésre lettek figyelmesek. Egy saroglya nélküli parasztkocsit pillantottak meg, fenekén gyalulatlan, festetlen koporsóval. Ahogy a faluból kifelé jövet letért a kövesútról, már csak a kocsis alakjának bizonytalan foltját, csapkodó karját látták, ahogy a nagy sárban nehezen haladó lovait nógatja.

– Ez valami üzleti örömlány koporsója lesz – mormogta a bajsza alatt Jakab.

– Az lehet – hagyta rá Erzsi. – Teremtett élő lélek nem kíséri az utolsó útjára a nyomorultat. De legalább boldogabb hazába költözik.

Erzsi megállt, úgyhogy Jakab is kénytelen volt visszatartani a lovait. Így várakoztak szótlanul egymás mellett. Erzsi magáról megfeledkezve nézett, amikor egyszer csak megszólalt a lélekharang. A halottaskocsi megérkezett a temető kapujába. A harang ugyanúgy kongott, mint a méltóságos pompával kísért halottaknak. A temetőcsősz éppolyan egykedvűen kongatta.

– Lássa, a temető kapujában már egyenlőek vagyunk. Maga is, én is, meg az örömleány is. Mindőnk – mondta Erzsi meghatódott hangon.

Aztán a Kiskesert kémlelve elindult a szekér mellől a mocsár felé.

– Ne menjen oda, Erzsi, veszélyes! – szólt az asszony után Jakab.

Erzsi azonban rá sem hederített. Óvatosan haladt a vízparti fövenyben, nehogy a még ősszel lehullott sulyomtermés csapdájába lépjen, mert a növény fájdalmas sebesülést tudott okozni. A víz felszíne nem is látszott a felfúvódott hólyagszárra tapadó és rózsaként szétterülő levelektől.

Jakab aggodalmas arccal figyelte, és megkönnyebbült, amikor Erzsi megfordult végre, és visszafelé tartott, egyenesen a szekere felé.

– No, arrébb megyen, vagy hagyja, hogy szégyenszemre gyalogoljak a lovai mellett – lépett fel a bakon ülő Jakab mellé.

– Mit keresett? Talán kikiricset? – kérdezte Jakab. – Még el se vettem magát, máris meg akar ölni?

– No, isten bizony, ha azt hiszi, összeállok magával, pofon vágom!

Erzsi elhelyezkedett a bakon. Kinyitotta a tenyerét, amiben a sulyom fehér virága lapult. Az asszony széthúzta a szirmokat, és beleszagolt a virágkehelybe. Jakab leplezni próbálta az ártatlan látványtól fölébredt teste izgalmát. Megfordult a fejében, hogy Erzsi mindenre rájött, átlát rajta, és most csak bolondítja. Elfordult tőle, és nógatni kezdte a lovakat. A szekér nekilódult. A kerekek nyekergése belesajdult a tájra boruló búra baljóslatú csendjébe.

– No, mi lelte, hogy ilyen mogorva lett. Csak megnéztem, mennyit terem majd a Kiskeser a sulyomból arrafelé, ni – mutatott a mocsár széle felé, ahol előbb járt.

– Aztán alföldi lány létére honnan tudja, mit ad az itteni mocsár? – kérdezte a hallgatást megtörve Jakab.

– Másfél év nagy idő – válaszolta Erzsi, mintha csak magának mondaná. – Már szinte az otthonom lett ez a vidék.

– Mandulaíze van – mondta Jakab. – A sulyom termésének.

– Az.

– És mint a gesztenye… olyan puha.

– Vízigesztenyének is hívják Semjénbe’ a cselédek – mondta Erzsi. – Tudtam én, hogy ösmeri! Szeptemberbe’ szedek majd belőle. Kenyeret is sütök a lisztjéből. A Kiskeserbe jártam ki tavaly, de van a Móka-parton is. Az közelebb esik.

– Én nem innét születtem, Erzsi. Hódmezővásárhelyt születtem, oszt idesodort az élet. De elég nekem a Fráter-birtok, nem csálingálok én már sehova. Se a Kiskeserbe, de még a Füzik vagy a Móka partjára se.

A jószágigazgató kíváncsian figyelte Erzsi reakcióját.

– No, azé’ gajdorászott nekem olyan ismerősen – nevette el magát Erzsi.

– Nem akartam mondani.

– Nem szégyen az. Én is ahelyrű’ való vagyok. A Dél-Alföldrő’.

– Tudom.

– Tudta?

– Tudtam.

– No akkó’ jó.

– Azé’ az ingóláppal vigyázni kell! – tette még hozzá Jakab, hogy övé legyen az utolsó szó, és ne tűnjön fel, mennyire megkönnyebbült.

A kenetlen kerék már keservesen nyikorgott, mire maguk mögött hagyták az ingóláp sásszőnyegeit, melynek vastagabb szövedékén termetes égerfák növekedtek. A környéket áthatolhatatlanná tette a kúszónövények buja függönye. Ahova a szem nem látott, a puhafás ligeterdők sűrűjében ritka tőzegmoha és vidrafű nőtt.

A szekér nehézkesen cammogott előre, a lovak kimerültek. Meg kellett állni a sarat levakarni a kerekekről. Jakab lekászálódott a bakról, elővette a kését. Erzsi szó nélkül ugyanúgy tett, s a maga késével kaparta a túloldali kerekeket. A szél is föléledt, fenyegető futamokkal támadt rájuk, és egy-egy örvény után váratlanul újra csak rezdületlenné dermedt a levegő körülöttük. Szótlanul dolgoztak. A lovak horkantásán és a kések csikarásán kívül némaságba burkolózott a környék. A récék, a vöcskök, a poszáták, szárcsák és bíbicek hang nélkül lapultak a sás közt. Egy vörös vércse körözött odafenn hiába, mert egy árva pocok sem merte kidugni a fejét a rejtekéből. A legyek sem rebbentek fel a lovak tomporáról, csak zizzentek egy-egyet a zsibbadt szárnyaikat rezegtetve. A mocsár és a trágya szaga összekeveredett a vihart jósló, légnyomásos melegben.

Jó félórát dolgoztak így. Jakab aztán a lovak patáit is megtisztította, a lószerszámot is megigazgatta. Inge ujjába törölte izzadt homlokát, majd visszaültek a bakra.

– Na most merre? – kérdezte.

– Csak ahogy eddig – válaszolta Erzsi.

– Szaporázzuk, mert ijesztgetős az idő – ösztökélte a lovakat Jakab.

– Az – mondta erre Erzsi.

Valami nyugtalanította a férfi viselkedésében, de nem tudta megfogalmazni, mi az.

Miért szegődött mellé? Miért faggatja a gazdáiról? Legfőképpen miért kíváncsi, hogy mi van az ő asszonyával? Mert azt ösztönösen érezte, hogy valami hátsó szándék vezérli a jószágigazgató nagy jóságát. Miért akar közel férkőzni hozzájuk? Ezek a kérdések foglalkoztatták. A következő falu határában Erzsi az első házhoz irányította a szekeret.

– Megvárom – jelentette ki Jakab, amikor Erzsi leugrott mellőle a Fleischman Sára házikójánál.

A szikes vidéken elburjánzott a libatop, a disznóparéj és a szerbtövis, de Fleischman Sára háza körül réti őszirózsa pettyezett lándzsalevelesen, liláskék sugárvirágosan. A szódás föld szikpadkáin pedig mézpázsit tenyészett. Az udvaron hegyes szögben felfelé törő ágain bőrszerű, legyezőforma petrezselyemfodros levelekkel egy különleges növény, a ginkgo biloba nőtt.

– Nincsen itthon a Biloba bába – dugta ki a fejét az ajtórésen egy fiatal leány.

Fleischman Sárát az udvarában növekvő fáiról nevezték el, és hogy öregasszony létére még mindig fiatalos alakjáról volt híres, a bilobafőzet csodaerejének tudták be.

– Megvárom – vágta rá Erzsi.

– Alig hiszem, jóasszony, hogy érdemes – sajnálkozott a leány. – A menhelyre ment.

– Oszt minek ment oda? – kérdezte Erzsi.

– Hát nem tudja? Ő az árvák gyámolítója. Zsidó gyereket nem hagy a menhelyen, akkor ő inkább kihozza, felneveli.

Ekkor már kis gyerekarcok kukucskáltak ki a leány szoknyája mellől, mintegy a szavait igazolva.

– Na most mi’ csináljak? – csapta csípőre a kezét Erzsi. – Az asszonyom a lelkemre kötötte, hogy őt kell hívni.

– Honnan? Ki küldte?

– Semjénbő’ gyüttem, a Szunyogh-birtokról.

– Hát ha eljött az ideje az asszonyának, akkor inkább ne várjon. Menjen, keressen egy parasztbábát Érendréden vagy Barantón – javasolta a leány.

– Éppen csak azt kéne megállapítani, hogy mikor jön el az ideje – válaszolta Erzsi.

– Akkor is muszáj lesz továbbállnia – mondta a lány. – Estére sem biztos, hogy visszakeveredik a Biloba.

– Ritka a tisztességes bábaasszony, mint ez – morogta magában Erzsi, miközben visszakászálódott Jakab mellé. – Most melyikhez menjek?

– Nincsen sok – nevetett a lány, és nem győzte beterelni a házikóból kiszökdösött árvákat.

– Oszt melyik a férjes bába? Engem az érdekel – kérdezte Erzsi, és tekintete elidőzött a huncutkodó gyerekeken.

Mindőjükön látszott a nagy szegénység, de Biloba bába úgy tartotta, „ahol akad ötnek enni, ott a hatodiknak is jut”.

– A barantói – kiáltotta a leány, de csak a levegőbe utánuk, mert Jakab már a barantói tanya felé indult magától is.

– „A kecskének négy a lába, mind kurvából lesz a bába” – csapott a lovak közé –, tisztelet a kivételnek, mint ez a Biloba.

– Nemhiába mondják mifelénk… – erősítette meg Erzsi, de nem nézett a jószágigazgatóra. Nem akarta tudni, honnan ismeri a barantói bábát –, a férjes asszony komolyabb.

– Talán – morogta Jakab. – Az legalább nem annyira csapongó. De meg lehet-e abba’ bízni, hogy nem csábítja el a gazdát?

Erzsi Szunyogh főhadnagyra gondolt, aki nem ment el szó nélkül a csinos nők mellett.

– Embere válogatja…

– Aztán úgyis az asszony az oka mindennek – tette hozzá Jakab.

Erzsi elgondolkodott.

– Maga szerint lehet.

Fiatalon éppúgy vélekedett, mint a többség. Mint Jakab. Aztán valami megváltozott. Vajon miért tartják úgy az emberek, hogy a hűtlenség oka mindig az asszony? Akár elárult, akár áruló. Igazságtalannak érezte.

– Talán – folytatta Jakab, de úgy, mint aki nemigen hiszi – a férjes bába kevésbé csapongó. Én akkor hiszek egy asszonynak, ha már a kecske legel a sírján. Oszt az a bába, amelyik tetszetős meg életrevaló, az képes és megkísérti a gazdát is. A bábák sok kellemetlenséget okozhatnak. Nem egyrő’, nem kettőrő’ tudok, aki szeretőt tartott. A barantói bába, teszem azt, megfogta magának a barantói birtok gazdáját, de még a béresét is.

– Hogy kend miket tud… – húzta el a száját Erzsi.

– Gyakos némber, a segge is tüzel – fakadt ki Jakab.

– Az az ember szeret bábához menni férjnek, aki dolgozni amúgy sem akar. Legalábbis az öregebbek szája vallása szerint – gúnyolódott Erzsi.

Úgy vélte, van egy határ, amin túl nem érdemes a férfiakkal ellenkezni, mert erősebbnek és okosabbnak szeretnek látszani, és ha valaki nemet mond nekik, a kedvesség nyomban lehull róluk, mint a kikosarazott táncosról az álarc. No de szegény Szunyogh Rudinak, gondolta, csak a debreceni Auguszta tüdőklinika nővérkéi után járhat a szeme meg a keze, ha ugyan bármijét is mozdítani tudja. Mert azt a vak is láthatta, hogy a gazdának nem a hűség az erőssége. De még a gazdálkodás sem. Erzsi kárörömfélét érzett. Isten büntetésének tekintette Szunyogh Rudolf tüdőbaját, amiért az ő szeretett Kláráját meggyötörte.

– Aztán ha ez a barantói csak parasztbába? Az nem jó ám! – ocsúdott fel gondolataiból.

– Pedig ez az. Mi más volna a Panna? – erősítette meg Jakab. – Az ángyójátó’ tanulta a mesterséget, nem olyan bábaképzőben kiművelt cédulás, mint a Biloba.

– De ösmeri kend ezt a fehérnépet! – jegyezte meg Erzsi. Jakab nem válaszolt. – Nekem bevallhatja…

Jakab összeszorította a száját, és megint a lovak közé csapott az ostorával. Dühöt és bizonytalanságot érzett. Tudta, hogy nem kellene odamennie. Már azzal is túl sokat kockáztatott, hogy egy olyan okos asszonyt, mint Erzsi, megkívánt magának. A segítségnyújtás ürügyén hosszúra nyúlt és túl veszélyesre fordult a barátkozás. Nem volt szabad megfeledkeznie eredeti céljáról.

Erzsi nem firtatta tovább, honnan ismeri a jószágigazgató Panna bábát. Nem volt sem kedve, sem ideje kíváncsiskodni, mert a nap állását látva lelkiismeret-furdalása támadt, hogy az asszonya kifejezett kérése ellenére nekiindult. Mi lesz, ha az asszonyának van igaza, és nem a cipekedéstől esett le a terhe, hanem hamarosan megkezdődik a szülés, és ő nincs ott? Sem ő, sem a bába.

A vihar még mindig nem érte utol a szekerüket. Jakab és Erzsi keletre tartottak a fekete földek felé, az Ér-völgy teraszán Érkenéz és Érselénd irányába, ahol a két tanya állt: Feketefalu és Barantó.

Megváltozott a táj. Egykor az őstengerek szárazzá szikkadt zátonyain homokfennsíkok képződtek. A televényszegény vörös agyag világossárga homokkőre rakódott. A völgyi partfalat szőke löszteraszok csíkozták. Ez a mederiszapból kifújt futóhomok jégkorszak végi szárazság késő hordaléka volt. A víz már régen visszahúzódott róla. A mocsár mélyébe fojtva elégett a növényzet, és az így elszenesedett tőzegből tölgyerdők születtek. Az erdőbe pedig az ember évről évre fejszét akasztott, mert egyre több legelőre és szántóra volt szüksége. A medret kísérő homokteraszokon akácok, bokorfüzes- és szőlőültetvények váltakoztak, s a távolság egyre zöld pontjaikra szűkült, majd újra a végtelenbe nyílt. A domboldalban hol két, hol három teraszon falvak kígyóztak. Elhalványodtak, mintha fátyolfüggöny mögött zsugorodnának. Pincék, présházak, szőlőspajták, paticsfalú, cölöpvázas kunyhók a kis tornácaikkal, sütőházaikkal mészfehéren sorakoztak az utcák orsóján. Szép szál tölgyfa gerendás tetőkön az akácfa suharcból ácsolt lécekre szalma vagy nád simult. Az udvarokon a kaszálmány talpas vázak között, kocolt nádfalú szénásszínben gyűlt. Zöld, sárga és vörös volt a vidék, amire tompa szürke égbúra borult, mint a füsttel futtatott üveg. A zivatarlánc távolabbra került, de a levegő telt és fülledt maradt.

Tartalom

I. „Minémű lélek van tibennetek?”

I. fejezet – Vasvillát viharba!

II. fejezet – Ítél a múlt

III. fejezet – Két ellenség között

IV. fejezet – Forradalmi hevület

V. fejezet – Az ártatlan fő-szemaforfelvigyázó

VI. fejezet – A vásárhelyi lélek

VII. fejezet – A túszmentő kálvária

VIII. fejezet – A csizmadia lánya

IX. fejezet – Terror

X. fejezet – Az újraolvasott levél

II. „Az örvendező szív megszépíti az arcot”

I. fejezet – Véletlenek

II. fejezet – Kárhozottak kínja

III. fejezet – Trianon után

IV. fejezet – Kohóban az acél

V. fejezet – Por és hamu

VI. fejezet – Fény és árnyék

III. „Ne győzzön le téged a rossz”

I. fejezet – Sarkvidéken

II. fejezet – Nem várt ajándék

III. fejezet – Majdnem boldog

IV. fejezet – Otthontalanság

V. fejezet – Vissza a valóságba

IV. „A szél fúj, ahová akar…”

I. fejezet – Pántlika

II. fejezet – „Szomorú vasárnap”

III. fejezet – Mindezek előtt

IV. fejezet – Válaszutak

V. fejezet – „Egyke”-lét

V. „A megrepedt nádszálat nem töri össze…”

Epilógus – Korzón a pokolba

Források

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Németh Gábor

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Hernád Imre

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 855 7

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License