Jud Meyrin: Felföldi rejtélyek III. – A kastély réme

©Megyeri Judit, 2023

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító és grafika: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

www.megyerijudit.hu

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2023

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2023

ISBN 978-615-82236-5-2

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Első fejezet

– Egy gyilkosság kellene neked! – jelentette ki Lottie Kelsey, mire Francesca döbbenten nézett rá.

Lottie állt a legközelebb ahhoz, hogy a legjobb barátnőjének hívhassa, úgy gondolta, jól megismerte az elmúlt másfél évben, de még mindig voltak pillanatok, amikor egyszerűen nem tudta követni az észjárását. Mint például most.

Az anyja egykori nappalijában ültek, Francesca száján épp az előbb csúszott ki az ötlet, amivel aznap reggel ébredt, hogy talán el akarja adni ezt a házat, erre Lottie derült égből villámcsapásként bedob egy gyilkosságot a beszélgetésbe. Holott pontosan tudta, hogy abból mindkettőjüknek elég kijutott tavaly.

– Miért kéne nekem egy gyilkosság? – Francesca beleharapott a csodálatosan krémes brownie-ba, és máris egy kicsit kevésbé zavarta a furcsa témaváltás.

– Hát nem nyilvánvaló? – Lottie úgy nézett rá, mintha tényleg az lenne.

Francesca szája tele volt a süteménnyel, ezért csak megvonta a vállát.

– Akkor elmagyarázom, addig te egyél még sütit – bökött Lottie a tálcára, amin ott sorakozott még vagy egy tucat brownie.

Lottie az utóbbi időben rászokott arra, hogy süteményt hozzon, ahányszor meglátogatta Montrose-ban. Francesca sejtette, hogy ezzel is jobb kedvre akarja hangolni. Legalábbis Lottie mindig csokoládét tömött magába, amikor maga alatt volt, valószínűleg úgy gondolta, másnál is hatásos az édességterápia, Francesca azonban tudta, hogy pár sütemény rajta nem fog segíteni, maximum az egyébként is kissé kerek idomai fognak még inkább kigömbölyödni.

– Szóval – gesztikulált Lottie olyan széles mozdulattal, hogy majdnem kilottyantotta a kávét a bögréjéből egyenesen skót kockás kanapéra –, ugyan nem mondod, de tudom ám, hogy a házeladással leginkább menekülni akarsz innen.

Francesca képtelen volt állni Lottie kutató pillantását. Helyette kipillantott az ablakon, egyenesen a nyári napsütésben csillogó üvegházra, amit a smaragdzöld fű úgy vett körül, mint drágakövet a foglalat.

– És ha menekülni akarok? – kérdezte, továbbra is kibámulva az ablakon.

– Akkor menekülj el pár hétre, de ne add el a házat. Legalábbis ne ilyen hirtelen felindulásból. – Lottie hangja gyengéden csendült. – Ez a gyerekkori otthonod, és jó emlékek is fűznek ide, csak azokat most elhalványítják a rosszak, de nem mindig lesz ez így.

Francesca kételkedett benne, hogy valaha is képes lesz túllépni azokon a rossz emlékeken, de erőt vett magán, és visszafordult Lottie felé. Barátnője rámosolygott, aztán a kezét is megsimogatta.

– Te is tudod, hogy igazam van, Francesca.

Francesca persze tudta, de ahhoz nem volt elég ereje, hogy beismerje.

– Hogy jön mindehhez egy gyilkosság? – próbálta elterelni a szót.

– Úgy, hogy neked most egy kis figyelemelterelésre lenne szükséged. Márpedig a legjobban az tereli el a figyelmedet, ha írsz.

– Épp nem igazán tudok írni – motyogta Francesca. Mostanában ahányszor bekapcsolta a laptopját, kizárólag az üres dokumentumot bámulta. Képtelen volt mozgásra bírni az ujjait a billentyűzeten, a szavak pedig egyszerűen kiszálltak a fejéből, ahogy mondatba akarta foglalni őket.

– És pont ezért kell neked egy gyilkosság! – jelentette ki Lottie magabiztosan. – Minden könyvedet valós események ihlették. Csak annyi a dolgod ezúttal is, hogy találj egy bűnesetet.

Francesca fejében végre összeállt a kép, bár Lottie felvetése így sem lett kevésbé bizarr.

– Tényleg arra biztatsz, hogy megint keveredjek bele egy gyilkosságba csak azért, hogy könyvet írhassak róla?

– Nem kell belekeveredned, elég közel férkőznöd.

– Ez az én szótáramban belekeveredést jelent.

– Dehogy az! – Lottie olyan hevesen csóválta a fejét, hogy ismét az a veszély fenyegetett, hogy a kávéja a kanapéra ömlik, pedig a rajta lévő skót kockás huzat volt az anyja kedvence. Francesca szíve megsajdult.

– Akkor szerinted mit jelent?

– Szemmel tartod az eseményeket, és ihletet merítesz belőlük, mint egy külső megfigyelő. Ki is faggattam Huntert, hátha hallott valami érdekes esetről…

– És mit szólt, amikor elmondtad neki, miért kérdezed? – szúrta közbe Francesca.

Le merte volna fogadni, hogy Tristan Hunter nem igazán lelkesedne azért, hogy a barátnője arra buzdít másokat, hogy bűnügyekbe keveredjenek. Bár Francesca gyakran találkozott Tristannel, sőt őt is a barátjának tartotta egy ideje, továbbra is elég félelmetesnek gondolta a férfit. Legalábbis soha nem vetemedett volna arra, hogy szándékosan feldühítse, de Lottie-nak láthatóan nem voltak ilyen aggályai.

– Természetesen nem árultam el neki, miért kérdezem. Mindenkinek jobb úgy – mosolygott Lottie ártatlanul. – Viszont képzeld, mesélt egy kastélyról…

Az utolsó szót sokat sejtetően elhúzta, és Francescában minden meggyőződése ellenére pislákolni kezdett a kíváncsiság.

– Miféle kastélyról? – kérdezte.

– A glamisi kastély, nincs messze innen. Talán hallottál már róla.

Francesca biccentett.

– Nincs túl jó híre – mondta, ahogy eszébe jutott az egykori mendemonda arról, hogy pár évszázada befalazták a kastély egyik szobájába az akkori gróf sérülten született gyermekét. Állítólag azóta is keresik azt a befalazott szobát. A régi szóbeszédet azonban tetőzte egy frissebb tragédia. Tavaly a jelenlegi gróf húga épp a kastély egyik ablakából kiugorva lett öngyilkos.

– Hát nincs – bólogatott Lottie is. – És Huntert nemrég felkereste az egyik alkalmazott. Ugyanis szerinte egy szellem kísért a kastélyban.

Ezt hallva Francesca szíve hevesen vágtatni kezdett, mégis sikerült megszólalnia úgy, hogy ne érződjön a hangján semmiféle érzelem.

– És Tristan elhitte, hogy szellemet látott?

– Dehogyis! – vigyorodott el Lottie. – Sőt valószínűleg marha nehezére esett, hogy ne üvöltse a nő képébe, hogy milyen eszement idiótának tartja. Nem is vállalta el az ügyet arra hivatkozva, hogy ő hús-vér rosszfiúkra specializálódott, nem kísértetekre. Viszont neked tökéletes ihletforrás lenne. Egy ijesztően gyönyörű kastély, aminek a történelme tele van bűnnel és erőszakkal. Odamehetnél, és kérdezősködhetnél, hátha kedved támad valamit beleszőni egy történetbe. Lenyúltam Hunter irodájából a szellemet látó nő nevét és telefonszámát. – Kiszélesedő vigyorral húzott elő a táskájából egy enyhén gyűrött fecnit, és átnyújtotta Francescának.

Francesca homlokráncolva a névre pillantott, de nem a betűket, és nem is Lottie lendületes macskakaparását látta, hanem felvillant előtte a glamisi kastély hatalmas, soktornyos épülete a háttérben sötét, vészjósló felhőkkel, és elfogta a vágy, hogy ismét belemerülhessen abba a jól ismert, mégis minden alkalommal idegen kalandba, amit egy történet megírása jelent. Amikor megszűnik a külvilág, elhalványodnak a problémák, és semmi nem számít, csak az a fantázia, amit szavakból épít maga körül. Hirtelen úgy érezte, mintha egy láthatatlan kötél húzná a kastély felé.

Ám amikor Lottie újabb pár brownie után elköszönt, és egyedül hagyta, Francesca mégsem telefonált. A nappali asztalára ejtette a cetlit, aztán kisétált a ház mögött elnyúló kertbe.

Az üvegház ott állt szemben vele, mint egy óriási, partra vetett bálna. Az oldalán vízcseppek szánkáztak le, a párás üvegen túl a növények zöldje összemosódott. Francesca torka elszorult, mégis elindult a bejárat felé.

Mire az ajtóhoz ért, remegett a keze. Alig tudta lenyomni a kilincset, és az énje egyik fele azt kívánta, bár tényleg ne tudná lenyomni, bár beragadna az az ajtó, hogy soha többé ne jöhessen be ide. A másik fele azonban nem bírt ellenállni. Sosem bírt, amikor az üvegház közelében volt.

Belépett a szűk ajtón, és nyomban megcsapta a párás, fullasztó levegő. A lélegzetvétel olyan nehezére esett, mintha víz alá került volna. A dús, erős illatot árasztó levendulabokrok felé pillantott, és ismét elfogta a vágy, hogy kirohanjon, és soha többé vissza se jöjjön, de nem tudta megtenni.

A lábai automatikusan vitték a csaphoz, letekerte a slagot, megnyitotta a vizet, majd gondosan öntözni kezdte az ágyásokat. A forró, párás levegő égette a tüdejét, a látása egy pillanatra elhomályosult. Aztán valami megváltozott…

Képtelen volt megfogalmazni, mi, de minden egyes alkalommal érezte, amikor idebent járt. A külvilág eltompult, mintha az üvegház köré egy láthatatlan burkot húztak volna, ő pedig egymaga maradt. Vagyis nem egymaga.

A szeme sarkából újra a levendulabokrok felé nézett, a kusza, hosszúkás, sötétzöld levelekre, az apró, lila virágokra. Minden idegszálával érezte, hogy nincs egyedül, és nem, ő sem hitt a szellemekben, akárcsak Lottie és Tristan, mégis tudta, hogy van itt még valami rajta kívül.

Valami, ami visszamarad a halál után.

És mintha a párás levegő megtöltődött volna elektromossággal, az üvegház mintha elsötétedett volna, hiába sütött még mindig odakint a nap. A levegő megtelt fájdalommal, haraggal, rosszallással, és Francesca úgy érezte, mintha mindez a bőrén át belekúszna a testébe, egészen a mellkasába, és ott fekete, sikamlós indáival körbefonná a szívét.

Senkinek sem beszélt arról, mit tapasztal, ahányszor belép ide. Még Lottie-nak sem. Néha attól félt, kezd elmenni az esze, és próbált véget vetni az üvegházi látogatásoknak, de újra meg újra itt találta magát, és hagyta, hogy átjárja minden szenvedés, minden indulat, amit az anyja a halálakor érezhetett.

Ha eladná a házat, talán eltűnne a fájdalom, de a lelke mélyén tudta, hogy Lottie-nak igaza van. A menekülés nem lenne megoldás.

Meglocsolta az utolsó néhány ágyást is, aztán kirohant az üvegházból. Meg sem állt, míg be nem ért a házba, majd összekuporodott a kanapén, a párától és az izzadságtól nedves ruhái kellemetlenül tapadtak a testére. Pillantása az asztalon heverő cetlire esett.

Ismét felrémlett előtte a Glamisi kastély képe, és újra érezte azt a korábbi késztetést, hogy autóba pattanjon, és odautazzon. A telefonjáért nyúlt, tárcsázta a cetlin lévő számot, közben arra gondolt, bármibe is keveredik, az úgysem sülhet el pocsékabbul annál, ahogy jelenleg érzi magát.

***

Huszonhárom évvel korábban

Caroline nem értette, hogyan tud valaki, aki ennyire kicsi, ilyen hangosan bőgni. Hiába zárkózott be a szobájába, hiába tette a fejére a fülhallgatóját, és csavarta fel a hangerőt, így sem volt képes elnyomni a sírást.

Az idegesítő zaj betöltötte a kastélyt, Caroline pedig képtelen volt úgy tenni, mintha a kisbaba nem létezne. Pedig annyira szerette volna! De az ordítástól egyre jobban megrepedezett a maga köré szőtt fantáziavilág.

Aznap a bőgés a szokottnál is hangosabb volt. Caroline elcsípte a dada és a szakácsnő beszélgetését valamiféle kólikáról, ami állítólag a baba baja, Caroline-t azonban nem érdekelte, miért üvölt, csak azt akarta, hogy hagyja végre abba.

Bár a nyári szünetre kiadott leckéjével kellett volna foglalkoznia, mégis inkább kiosont a parkba. Ám a nyitott ablakokon keresztül oda is kiszűrődött a sírás, Caroline képtelen volt elmenekülni előle.

Ellenállt a kísértésnek, hogy a fülébe dugja az ujját, és ő maga is hangosan üvölteni kezdjen, mert hát az elég gyerekes viselkedés lenne. Ő pedig tízéves volt már.

Nem gyerek, hanem nagylány.

Az anyja mondta ezt, mielőtt elment… Nyaralni! – javította ki magát azonnal, miközben a parkban rótta a sétányokat, egyre messzebb kerülve a kastélytól.

Mire a patakhoz ért, végre minden csendes lett körülötte. Leült a partra, és csak nézte, ahogy csörgedezik a kövek között a víz. Itt újra könnyedén el tudta hinni, hogy az anyja elutazott, talán épp a tengerhez, és ő is a vízben gyönyörködik, ahogy Caroline, közben meg persze szomorkodik, hogy Caroline nem lehet ott vele, hiszen mindig azt mondta neki, hogy az a legkedvesebb elfoglaltsága, amikor kettesben lehetnek ők lányok, ám mégsem vitte el sose magával azokra az utazásokra.

Így hát Caroline megtanulta, hogy értékelje azt a kevés időt, amit együtt töltöttek. Mindig örömet színlelt, amikor az anyja egy újabb szőke hajú, kék szemű babát hozott neki a legújabb utazásáról, hiába rázta ki a mozdulatlan üvegszemektől és a festett arcoktól a hideg. És mindig mosolygott, amikor az anyja azt mondta, hogy azért hozta neki ajándékba a babát, mert rá emlékeztette.

– Hát te meg mit keresel idekint, Liny?

Caroline a merengésből ocsúdva felnézett a vízről, bár nem lett volna rá szükség. Anélkül is tudta, ki talált rá, hiszen csak egyvalaki hívta Linynek. Caroline-t szörnyen idegesítette a gyerekes becenév.

– Ne nevezz Linynek! Egyébként meg azért, mert már megint bőg – húzta el a száját, mire a Fiú felnevetett, és leült mellé.

– Mert kisbaba. Nekik az a dolguk.

– Hát akkor csinálja máshol! Bőgjön máshol!

– A kishúgod – figyelmeztette a Fiú a valóságra, de olyan megértő hangon, hogy Caroline nem volt képes mérges lenni amiatt, hogy egyetlen mondattal szétzúzta a fantáziavilágát. Csak a szeméből buggyantak ki a könnycseppek.

– De én nem akarom, hogy a húgom legyen! – hüppögte, aztán dühösen elmaszatolta a könnycseppeket az arcán.

A Fiú felsóhajtott, és átkarolta a vállát, mint mindig, amikor kettesben voltak.

– Azon, amin nem változtathatsz, kár töprengeni. Inkább hozd ki a legjobbat a helyzetből.

– Egy bőgőmasinában nincsen semmi jó – biggyesztette le Caroline a száját, de a Fiú csak elvigyorodott.

– Ó, nem is arra gondoltam! Hanem eszembe jutott az az ötezer darabos kirakó, amit annyira akartál, de nem vettek meg neked. Vajon el tudod érni, hogy mégis megkapd?

A Fiú szeme pajkosan megcsillant. Caroline először nem értette, mit akar mindezzel, mi köze ennek a kastélyt betöltő állandó síráshoz, aztán lassan rádöbbent, hogy a Fiú kihívás elé állította. Ő pedig sosem bírt ellenállni a kihívásoknak.

– Még ezen a héten meg fogom kapni azt a kirakót – jelentette ki magabiztosan, majd a következő napokat azzal töltötte, hogy a könyörgéstől kezdve a könnyekig mindent bevetve rávette a nagyanyját a kirakó megvásárlására.

Alig három nap múlva már ott is volt az új játék a szobájában. Caroline elérte, amit akart, ráadásul imádott kirakózni, imádta, ahogy az apró darabkákból az ő keze által összeáll valami nagy és csodaszép, ám csalódottan jött rá, hogy a puzzle nem okoz akkora örömet, mint várta.

Előbb arra gondolt, hogy amiatt, mert feltámadt a lelkiismerete. De aztán magába nézett, és rájött, hogy egyáltalán nem zavarja a kirakó megszerzésének módja. Épp ellenkezőleg. Sokkal inkább örömet okozott neki az, amíg elérte, amit akart, mint az, amit meg akart kapni. Ez pedig nagyon furcsának tűnt. Szinte szégyellnivalóan furcsának.

Ám amikor következő héten a Fiú újra kihívás elé állította, ő ismét nem bírt ellenállni neki, sőt ő maga is elkezdett próbatételeket kitalálni a Fiúnak, és miközben az egymásnak adott titkos feladatokat oldották meg, észrevétlenül tovasuhant a nyár. Az első nyár azután a borzalmas tavasz után, amikor az anyja meghalt, miközben megszülte a kishúgát.

Második fejezet

A glamisi Corner Shop egyszerre szolgált vegyesboltként, postaként és kávézóként. Francesca a járdán ácsorogva el sem tudta képzelni, hogyan fér el mindez egyetlen épületben.

Szél lebbentette meg a közeli fák leveleit, fű- és földillat szállt a levegőben. Francesca végighordozta tekintetét a durván vakolt, fehérre festett falon, és elfogta valami furcsa érzés. Nem félelem, még csak nem is a szokásos lámpaláza, inkább idegesség. Azt érezte, ha belép az ajtón, már nem visszakozhat.

Pedig ez butaság! Csak egy beszélgetésre jött, bármikor beülhet az autójába, visszatérhet Montrose-ba. Ezúttal nincs kényszer, hogy írjon, nincs személyes vonatkozás, nincs bűntudat. Meghallgatja Margaret Allan sztoriját a kísértetről, utána esetleg befizet a kastélyba egy vezetett látogatásra, aztán eldönti, van-e kedve belefoglalni a helyet egy történetbe, ám ez sem nyugtatta meg teljesen.

Ennek ellenére belépett a Corner Shopba. A pult mögött álló asszony azonnal megszólította.

– Mit adhatok, kedveském? – A kerek arcán feltűnő mosoly kicsit oldotta Francesca feszültségét.

– A kávézóban találkozom valakivel.

– Menjen csak arra! – mutatott egy szűk átjáróra a nő.

Francesca biccentett, és elsietett a megadott irányba.

Annak ellenére, hogy egy bolt hátuljából nyílt, a kávézó egészen hangulatosnak tűnt. Sötétbarna asztalai voltak, a keskeny ablakokon skót kockás függöny lógott, az egyik sarokban pedig halványzöld, régimódi tálalóasztal állt. Francesca nyomban otthnosan érezte itt magát.

Beleszippantott a kávétól illatos levegőbe, aztán körülnézett. Azonnal kiszúrta Margaret Allent, mert az ő asztalán kívül mindenhol ketten-hárman ültek. Margaret fiatalabbnak tűnt, mint amilyennek Francesca a hangja alapján képzelte. A húszas évei elején járhatott, vagy talán még nem is volt húsz. Hollófekete haj keretezte keskeny arcát, smaragdzöldre festett körmeivel az asztalon heverő mobil képernyőjén dobolt, az egyik karját tetoválás díszítette.

Nem olyan lánynak látszott, mint aki szellemekről képzelődik. Persze attól még hazudni hazudhatott a kísértetről, de ha szenzációra vágyna, nem egy magánnyomozóhoz ment volna, hanem az újságokhoz.

– Margaret? – lépett oda hozzá Francesca.

– Hívj inkább Peggie-nek, a Margaretet ki nem állhatom – javította ki a lány kissé grimaszolva, majd a szemben lévő székre mutatott. – Ülj le!

– Köszönöm.

Peggie enyhén összehúzott szemmel figyelte minden mozdulatát, Francesca pedig küzdött, hogy legyűrje a zavarát, és belekezdjen a beszélgetésbe.

– Marhára nem ilyennek képzeltelek – előzte meg Peggie. – Hallottam rólad. Elkaptál tavaly egy gyilkost.

Francesca arcát ugyanúgy elöntötte a forróság, mint mindig, amikor felhozták az előző tavasszal történteket. Miután kipattant, hogy segített megoldani egy bűnügyi nyomozást, a kiadója ragaszkodott hozzá, hogy felhasználják a reklámkampányban. A könyveladásai elkezdtek rekordokat döntögetni, amint kiderült, hogy a Könyvesbolti gyilkosságok egy valós, meglehetősen vérfagyasztó gyilkosságsorozathoz kapcsolódik. Könyvbemutatókra, interjúkra hívták, a regényeit lefordították, és megjelentették más országokban is. Mindezt csupán amiatt, mert belekeveredett egy bűnténybe, és úgy dolgozta fel, hogy írt róla…

Francesca szívből utálta, hogy ezen múlik a könyvei sikere, de azt nem tagadhatta, hogy az előnyeit élvezi. Azt csinálhatta, amit szeret: írhatott, nem kellett más állást vállalnia. A kiadója tavaly év végén megjelentette a második regényét, amit a montrose-i események ihlettek, a harmadikat, a hírhedt Világvége-gyilkosságokon alapulót, idén tavasszal, és már a következő kéziratának is folytak az utómunkálatai, amihez egy megoldatlan ügyet vett alapul, Alistair Wilson rejtélyes halálát. Többet keresett most, mint annak idején a könyvesboltban, a körülményeken meg igyekezett túllendülni.

– Nem én kaptam el – helyesbített –, csak segítettem.

– Ez akkor is baromi menő. Még ha nem is látszik rajtad.

Francesca próbált nem törődni a kétes bókkal. Megigazította bézs színű blúzát, amit már öltözködésnél is kicsit szűknek érzett. Biztosan a sok sütemény volt az oka, amivel Lottie mostanában tömte. Közben be kellett ismernie, hogy tényleg nem néz ki menőnek. Inkább csak egy átlagos nőnek némi súlyfelesleggel.

– Szóval a kísértet… – kezdett bele kissé ügyefogyottan, de Peggie-nek szerencsére elég volt ennyi, hogy témát váltson.

– Ja, a kísértet… Tényleg írni akarsz róla?

– Lehet.

– Okés. Egy magánhekus jobb lett volna, de így sem gáz. Sőt, még kutakodhatsz is írás közben! Egy írónak tuti mindenki szívesebben fecseg, mint egy zsarunak. – Francesca már nyitotta a száját, hogy megmondja, ő nem fog nyomozni, de Peggie töretlenül folytatta. – Szóval a kastélyban takarítok. Elég uncsi, de jó a fizu, és mellette simán tudok melózni a vállalkozásomon. – Odacsúsztatta a kezét az asztalon Francesca elé. A gyűrűsujján egy nagy ezüstgyűrű volt, tele teljesen random módon elhelyezett fekete kövekkel. – Ékszereket készítek.

– Szép – jegyezte meg Francesca udvariasan, bár ormótlannak és elég csúnyának tartotta a gyűrűt.

Peggie hálás mosolyt villantott rá.

– Köszi! Még fel kell futtatnom a webshopot, csak addig gürcölök abban puccos kőrakásban. Négyen vagyunk, és minden este takarítunk azokon a részeken, ahova beengedik a látogatókat. Heti háromszor meg a család lakrészében is. Egyik alkalommal, amikor a családi lakrészbe voltam beosztva, hallottam valami zajt.

– Milyen zaj volt?

– Lépteket, aztán csapódást, talán egy ablakét. Abból a lakosztályból jött, ahol a gróf húga lakott a családjával. Pedig tudtam, hogy az mindig üres, ott nem is kellett takarítanunk. Totál olyan volt, mintha egy kibaszott horrorfilmbe kerültem volna. – Peggie megrázta a fejét, mintha ő maga is hitetlenkedne. – Fingom sincs, miért akartam megnézni. Valószínű azt gondoltam, csak képzelődöm. Szóval odamentem… És tényleg nyitva volt az ablak! Az ablak előtt meg ott állt a kísértet. Sötét volt, de így is láttam. Frankón átlátszó volt! És nem ettől állt meg bennem az ütő, hanem attól, hogy épp azelőtt az ablak előtt állt… – Peggie szeme elkerekedett, a pupillája pedig kitágult, mintha csupán az emlék is megrémisztené.

– Melyik ablak előtt? – hajolt előre Francesca.

– Azelőtt, amin tavaly kiugrott a gróf húga. És ez még nem minden… Az a kísértet rohadtul emlékeztetett rá. Szerintem ő volt az, Francesca! A gróf húgának szellemét láttam, és azonnal eszembe jutott, miket pletykálták akkoriban. Hogy nem is ugrott, hanem a férje lökte ki. Most meg a nő visszajött kísérteni. Borzalom, ugye?

Peggie megcsóválta a fejét, és Francesca jól látta, hogy lúdbőrözik a karja, az ujjaival pedig ismét dobolni kezdett a telefonján, de ezúttal jóval idegesebb mozdulatokkal. Francesca egyre kevésbé hitte, hogy hazudik.

A lány látott valamit, ami megijesztette annyira, hogy magánnyomozóra költse a pénzét, amit normál esetben bizonyára a szeretett ékszeres vállalkozásába fektetne. Francesca az üvegházra gondolt, és a saját képzelgéseire. Ki tudja, az ember elméje mi mindenre képes?

– Tavaly is a kastélyban dolgoztál, amikor a gróf húga meghalt? – kérdezte a lánytól.

Peggie bólintott.

– Nem sokkal azelőtt kezdtem, hogy beütött a szar. Előbb a férj, Blake Lorimer karambolozott, de úgy, hogy ott volt az autóban a kisfiuk is. Szegény kiskölyök nem élte túl. – Peggie egy pillanatra lehunyta a szemét. – Aztán egyszer csak Miss Caroline kiugrott az ablakon, a szobában meg csak a férje volt rajta kívül. Vagyis az a fickó legjobb esetben is hagyta, hogy a neje kiugorjon az ablakon. A legrosszabba inkább bele se gondolok.

– A rendőrség mit mondott?

– Azt, hogy Miss Caroline a fia halála miatt lett öngyilkos. De mindenki arról sutyorgott, hogy Lorimernek valahogy köze van a dologhoz, csak a család elsimította az ügyet, hogy ne legyen botrány. Miss Caroline-t mindenki szerette a környéken, mert mindig olyan nyílt és közvetlen volt velünk. Lorimer meg… szűkszavú, barátságtalan alak, és csessze meg, el tudom képzelni, hogy tényleg csinált valamit a feleségével. – Peggie kinézett az ablakon, és felszisszent. – Nézd, ő az! – mutatott kifelé az utcára, ahol épp egy férfi tűnt fel. – Nem nagyon kéne erőlködnie ahhoz, hogy kinyírjon valakit, ugye?

Francesca a férfira meredt. Blake Lorimer hatalmas volt, a magassága közel lehetett a két méterhez, a mellkasa pedig olyan széles, amilyennel Francesca eddig még nem találkozott. A bicepszén megfeszült fekete pólója, zilált, kicsit hullámos, vörösesbarna haja a tarkójára hullott. Az arcát és a nyakát vékony, hosszabb-rövidebb sebhelyek borították, de nem ez volt az, amitől Francescának elakadt a lélegzete. Hanem Blake Lorimer tekintete. Még ilyen távolságból is látszott, hogy az a szempár olyan sötét, mint a kút mélye, és olyan halott, mint egy sírgödör.

Francesca tökéletesen értette, miért hitték azt a férfiról, hogy ő ölte meg a feleségét, ő mégsem tudta elvonni róla a pillantását. Blake Lorimer olyan volt, mint egy harcos, aki nemrég tért haza a háborúból, ahol rengeteget vesztett, köztük valószínűleg a lelkét is, mégis megmaradt benne legbelül valami, egy kis fény, mintha egy majdnem csonkig égett gyertya pislákolna egy hajdanán csodaszép épület romjai között.

Francesca egészen addig követte a tekintetével, amíg Blake Lorimer be nem szállt egy fekete terepjáróba, és el nem hajtott, aztán visszafordult Peggie felé.

– Szóval? – kérdezte a lány. – Írsz róla?

Francesca Blake Lorimer sötét, halott tekintetére gondolt, és valami szokatlan, de annál erősebb vágyat érzett arra, hogy a férfi lelkének mélyére lásson. Hogy kiderítse, mi történt valójában a feleségével, aki Peggie szerint visszajár kísérteni.

– Igen. Azt hiszem, igen – mormolta, saját magát is megdöbbentve a válaszával.

***

Miután Peggie otthagyta, Francesca még hosszan ült a Corner Shop kávézójában, és mindent, amit az interneten talált, elolvasott Caroline és Blake Lorimerről. Az a minden pedig nem volt kevés.

A sajtó már akkor lehozott róluk pár cikket, amikor összeházasodtak. Főleg azon csámcsogtak, hogy egy egyszerű asztalos házasodott be a nemes Bowes-Lyon családba, és azon tanakodtak, Caroline ugyan miért Blake-et választotta férjének. Hogy vajon a férfi csavarta el ennyire a fejét, vagy ő döntött úgy, hogy maga mellé vesz egy kitartott selyemfiút?

Francesca a fejét csóválva nézte végig a lealacsonyító írásokat, de még a hozzájuk írt olvasói hozzászólások közül is párat, közben az újságírók és a kommentelők helyett is szégyellte magát. Miért gondolják az emberek, hogy bárkit is elítélhetnek, amikor fogalmuk sincs, mi az igazság, és mi húzódik meg a tetteik mögött? Francesca úgy érezte, ezt sosem fogja megérteni.

Aztán ahogy az újabb cikkekhez ért, éledezni kezdett benne a düh is. Ugyanis akkor sem kímélték a párt, amikor az autóbalesetben meghalt a fiuk. Azt mondogatták, hogy Blake ivott vezetés előtt, és azt is, hogy direkt hajtott le az útról. Az egyik portálon az autóról is mutattak képet. A kocsi kasznija a felismerhetetlenségig szétroncsolódott, Francesca el sem tudta képzelni, Blake Lorimer hogyan úszhatta meg élve azt a balesetet.

Volt egy fotó, amihez újra és újra visszatért. Blake a fia sírja előtt állt, botra támaszkodva, az arcán friss, élénkvörös sebhelyekkel. A vonásai ugyan szobormerevek voltak, de Francesca a fotón keresztül is érezte a testéből sugárzó kínt. Azt a fajta kínt, ami lávává változtatja az ember vérét, ami beleköltözik minden csontjába, minden sejtjébe, és lángol, éget, elolthatatlanul.

Amikor végül eltette a telefonját, és kiment a kávézóból, olyan kifacsartnak érezte magát, mintha órákat gyalogolt volna szélben és esőben a montrose-i tengerparton, mégsem volt képes hazamenni. Inkább beült az autójába, és elindult a kastély felé.

Az odavezető keskeny utat mindkét oldalon fák szegélyezték. A lombjuk takarásából egyszer csak felbukkant a kastély rengeteg tornyával és keskeny ablakaival. A falán megcsillant a nap fénye, halványvörösre színezve a köveket, mintha vízzel áztatott vér folyna le a tornyokból. Francesca karját ellepte a libabőr.

Beállt a parkolóba, ahol rajta kívül csupán néhány autó várakozott. A jegypénztárhoz ment, közben újra és újra felpillantott az előtte magasodó épületre, ami elképesztően gyönyörű volt, ám mögötte meghúzódott valami hátborzongató, valami ördögi.

A jegypénztár pavilonja közvetlenül az épület mellett állt. Francesca elővette a pénztárcáját, és már mondta volna, hogy a tárlatvezetésre szeretne bemenni, de az üveg túloldalán ülő férfi megelőzte.

– Sajnálom, hölgyem, de ma hamarabb zárunk, a kastélyba már nem tudok jegyet adni – mutatott egy kiragasztott plakátra a falon.

Francesca átfutotta a kiírást arról, hogy a kastély a hét hátralévő felében privát rendezvény miatt zárva lesz. Rájött, hogy ezért állt olyan kevés autó a parkolóban, ezért nem találkozott senkivel.

– De a parkba még be tud menni – ajánlotta a pénztáros, Francesca pedig azonnal rábiccentett.

– Akkor oda kérek egy jegyet.

– Kellemes kikapcsolódást! – köszönt el tőle a pénztáros, miután fizetett. Francesca automatikusan viszonozta a mosolyát, aztán elindult a parkba vezető sétányon.

Meg kellett kerülnie a kastélyt, közben folyton felfelé sandított az ablakokra, és azon járt az agya, ami a falak mögött történt. Nem azon, amit az újságok megírtak, és nem is azon, amit az emberek pletykáltak. Hanem a valóságon.

Francesca tudta, hogy a valóság ritkán nyilvánvaló, ritkán látszik elsőre. Általában megbújik a mendemondák, az emberekről kialakított kép mögött, és aki nem elég figyelmes, azelőtt láthatatlan marad. Francesca azonban szeretett alaposan szemügyre venni mindent. Gyerekkorától kezdve ezt tette. Visszahúzódott, és figyelt, aztán eltöprengett azon, amit észrevett.

A gondolatai most is összevissza cikáztak. Arra eszmélt, hogy jócskán maga mögött hagyta a kastély épületét, és egy szökőkúthoz ért. A szökőkút halkan csobogott, a napsütés halványkékre színezte a vizet. A körülötte futó ösvényt rózsák szegélyezték, édes, megnyugtató illatuk belekúszott Francesca orrába.

Aztán a csendet csaholás törte meg. Hirtelen egy halványbarna szőrű golden retriever bukkant fel az ösvényen, és odaloholt hozzá. Alig egy méterre tőle lefékezett, leült, és nagy barna szemével várakozóan nézett fel rá.

Francesca ösztönösen megpaskolta a fejét.

– Milyen barátságos vagy – mormolta mosolyogva.

– Túlságosan is barátságos – érkezett egy hang abból az irányból, ahonnan az imént a kutya. Francesca arra fordult.

Egy fiatal nő közeledett felé felül egyszerű pántos, alul harangalakban kiszélesedő virágmintás ruhában. Kék szeme, ovális arca és kicsit hegyes álla valakire halványan emlékeztette Francescát, és csak némi késéssel jött rá, hogy a nő Caroline Lorimerre hasonlít. Csak a haja színe volt más, inkább világosbarna, mint szőke, és jóval fiatalabbnak tűnt Caroline-nál. Valószínűleg a húga, jött rá Francesca, ahogy eszébe jutott az egyik cikk a Bowes-Lyon családról.

– Elnézést, hogy Summer így odarohant magához! – szabadkozott a nő. – Ha sok a látogató, ügyelek rá, hogy ne rohangáljon el mellőlem. Bármennyire is barátságos, azért sokakat zavar. De amikor üres a park, szabadjára engedem, hadd fusson egyet.

– Nem ijedtem meg – sietett Francesca a megnyugtatással, miközben újra végigsimított a kutya selymes bundáján. – Valószínűleg én vagyok az utolsó látogató mára, Summer pedig egyáltalán nem zavar.

– Igazán örülök. – A nő mosolyogva lépett közelebb hozzá, de a következő pillanatban elkerekedett szemmel megtorpant. – De hiszen maga Frankie McGregor! – kiáltotta lelkesen.

Francesca elvörösödött, ahogy meghallotta az írói álnevét. Egyre gyakrabban felismerték, ő pedig továbbra sem tudott ehhez hozzászokni.

– A nagyanyám és én is imádjuk a könyveit! – folytatta a nő, észre sem véve a zavarát, majd a kezét nyújtotta. – Laura Bowes-Lyon vagyok.

– Francesca Blair… mármint ez a valódi nevem – motyogta kissé ügyefogyottan Francesca, megszorítva a felé nyújtott kezet. – A Frankie McGregort csak az írásnál használom.

– Tudom. – Laura ragyogóan rámosolygott. – A nagyival együtt nemcsak a könyveit olvastuk el, hanem a cikkeket is arról, hogyan sikerült elkapnia azt a gyilkost tavaly tavasszal.

– Csak segítettem.

– Ugyan már, ne szerénykedj! Ugye nem baj, ha tegeződünk?

– Nem.

– Jó, mert el kell mondjam, hogy nélküled nem boldogult volna a rendőrség, ez az igazság, és erre igenis legyél büszke! Ahogy a nagyszerű könyveidre is.

Francesca persze ettől még inkább zavarba jött, de azért bólintott.

– Gyönyörű itt – bökte ki, hogy elterelje magáról a szót, és úgy tűnt, sikerült is, mert Laura végre nem őt fürkészte, hanem végighordozta a tekintetét a parkon, majd a pillantása megállapodott a kastélyon.

– Igen, imádok itt élni – mondta ábrándosan, aztán hirtelen visszafordult Francesca felé. – Voltál bent a kastélyban is?

– Nem, későn érkeztem. Ha tudom, hogy privát rendezvény miatt zárva lesz ma délután, hamarabb idejövök, vagy jövő hétre halasztom a látogatást.

– Igen, igen, a nagyanyám születésnapját ünnepeljük, és már elkezdődtek az előkészületek – bólogatott Laura, majd még a korábbinál is szélesebben mosolyodott el. – De nagyon szívesen meghívnálak az ünnepségre!

– Hogy mi? – csúszott ki Francesca száján.

– Részt vennél a nagyanyám születésnapja alkalmából rendezett programokon, mint a vendégünk? Hatalmas örömet okoznál ezzel nekünk!

Francesca sejtette, hogy a kastély vendégeként könnyebben beleláthatna abba, mi is történt valójában a Lorimer családdal. Ettől persze azonnal elszégyellte magát. Hisz csúnyán kihasználná a vendégszeretetüket.

– Kérlek, fogadd el a meghívást! – győzködte Laura, akinek fogalma sem lehetett arról, hogy Francesca leginkább a bűntudatával küzd. – Nem lesz nagy felhajtás, csak csupa kötetlen, laza szórakozás.

Francesca a nő mosolygós arcára pillantott. Hihetetlennek tűnt, hogy egy nemesi család hívja el magához vendégségbe a könyvei miatt. Laura annyira közvetlen és kedves volt, hogy ez a tény egészen idáig elsikkadt. Most azonban a tudat egyre jobban kezdte feszélyezni Francescát.

Aztán váratlanul felvillant előtte Blake Lorimer sebhelyekkel szabdalt arca, sötét, mélységesen mély tekintete. Ki akarta deríteni, mi történt a férfival. Nem tudta, miért, de muszáj kiderítenie! És életében először színtiszta ösztönből döntött.

– Örömmel elfogadom a meghívást – mondta, és igyekezett nem pánikolni amiatt, hogy mibe is keverte magát ezzel.

Harmadik fejezet

Blake sosem nézett a kastélyra, amikor elhaladt mellette, mégis mindig látta. Az a kurva épület folyamatosan ott volt a tudata peremén, még akkor is, amikor odaért a házához, és a fák eltakartak előle mindent. Ha pedig a figyelme csak egyetlen pillanatra is lankadt, jöttek az emlékek. Élve felzabálták, trükköztek az agyával, míg Blake már abban sem volt biztos, mi a valóság, és mi csupán képzelet.

Összeszorította a száját, olyan erősen, hogy belehasítson a fájdalom az állkapcsába, és ez segített. A fájdalom mindig segített. Kitisztította az elméjét, és emlékeztette, mire kell koncentrálnia.

A múltra.

A dühére.

A bosszúra.

Ezekbe kapaszkodott, mint fuldokló a mentőövbe, és így a felszínen tudott maradni. Éppen csak, de ez pont elég volt ahhoz, hogy megtegye, amit kell.

Leparkolta a Jeepet, és kiszállt. A kis tisztást, ahol a háza állt, sűrűn körülvették a fák, elszigetelték mindentől. Hiába volt olyan közel a kastély, hiába nem tudott szabadulni a képétől, Blake mégis menedéknek érezte ezt a helyet. Néha, amikor a ház oldalából nyíló műhelyben dolgozott, elhomályosultak az emlékek, eltompultak a hangok. Nem tűntek el, sosem tűntek, de kicsit kifakultak. Persze utána mindig jött a bűntudat, ezért Blake minden egyes kínzó, ocsmány emléken, amit képes volt felidézni, végigment.

Nem engedhette meg magának, hogy felejtsen.

Bement a házba, és bepakolta a hűtőbe a kaját, amit a faluban vett. Mindig jó pár napra vásárolt, hogy minél ritkábban kelljen bemennie Glamisbe. Nem szeretett emberek közé járni. Nem azért, mert tudta, mit gondolnak róla. Azt magasról leszarta. Egyszerűen csak gyűlölte, hogy folyton lesik minden lépését. Bizsergett tőle a bőre, az izmai pattanásig feszültek, és attól tartott, egyszer képtelen lesz visszafogni magát, és a falhoz csap közülük valakit.

Néha még azt is elképzelte, milyen lenne összekulcsolni az ujjait valamelyik rohadék bámészkodó torkán, és addig szorítani, amíg ki nem száll belőle az élet. Tényleg olyan szörnyeteg, amilyenek a glamisiek gondolták, nem mintha számítana. Már egy ideje nem törődött azzal, mivé vált.

Elővett egy sört a hűtőből, és egy húzásra legurította a felét, aztán átöltözött az egyik munkásruhájába. A rojtos, szakadozott farmer és a kifakult póló pont megfelelő volt az asztalosműhelybe.

A műhelyt a garázsban alakította ki még azelőtt, hogy minden tönkrement volna, a sógora pedig tavaly felajánlotta neki a műhelyhez tartozó házat. Nem kellett volna, a házassági szerződés egyértelművé tette, hogy Blake-et semmi sem illeti meg, a gróf mégis ragaszkodott hozzá. Valószínűleg azért, mert ha a sajtó tudomására jutott volna, hogy közvetlenül a fia és a felesége halála után kihajította a birtokról, az elég rossz fényt vetett volna rá. A gróf fontossági sorrendjében pedig a jó sajtóvisszhang előkelő helyen szerepelt.

Blake hátrament a műhelybe, ahol faforgács és száradó festék illata fogadta. Az egyik sarokban ott állt az a hófehérre festett komód, amit másnap kellett leszállítania. Nem Glamisbe persze, a falubeliek ritkán rendeltek tőle, a távolabbi városokból is csak azért, mert ügyelt rá, hogy a honlapján ne túl feltűnő helyen szerepeljen a neve.

– Itt vagy, Blake? – Laura, a felesége húga kukkantott be a műhely ajtaján. Mellette, mint mindig, most is ott állt golden retrievere, aki nélkül ki sem mozdult a kastélyból.

Ő volt az egyetlen a Bowes-Lyon családból, aki időnként felkereste, Blake pedig elég rohadék volt ahhoz, hogy ezt kihasználja.

– Igen, dolgozom – felelte, közben a hangja megcsikordult. Mostanában ahányszor megszólalt, olyan rozsdásnak érezte a hangszálait, mint egy ritkán használt biciklit. Sokszor napok teltek el anélkül, hogy beszélt volna valakivel. Most sem emlékezett rá, mikor szólalt meg utoljára. Talán hét elején, amikor leszállított egy könyvespolcot Dundee-ba.

– Nem akarlak zavarni – mondta Laura, ennek ellenére csettintett a kutyájának, hogy maradjon kint, ő pedig beljebb jött, és odanyújtott neki egy összehajtogatott papírlapot. – Elhoztam, amit kértél.

Blake elvette a papírt, kihajtogatta, majd végigfuttatta a pillantását a rajta szereplő neveken.

– Ők tartózkodtak a kastélyban a balesetetek előtti este. – Laura egy másodpercre lesütötte a szemét.

Blake biccentett, és várta, hogy Laura sarkon forduljon, majd kimenjen. Ugyan a lány időről időre meglátogatta, de azért sosem maradt sokáig, Blake pedig nem is bánta, rohadtul nem vágyott társaságra. Laura azonban ezúttal nem mozdult.

– A hétvégén tartjuk nagyi születésnapját – szólalt meg helyette. – El kéne jönnöd.

Blake a lányra meredt.

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet.

– Nem lesz nagy felhajtás, csak a szokásos, és csak a család jön, te pedig a család tagja vagy.

– A bátyád is így gondolja? – húzta fel Blake a szemöldökét.

Mindketten tudták, hogy a gróf gyűlöli, és ha lenne botránymentes módja rá, még ennél a háznál is messzebbre üldözné, hogy aztán teljesen elfeledkezhessen arról, hogy a halott húga egy egyszerű asztaloshoz kötötte az életét.

– Ez a nagyi születésnapja, nem Nortoné. – Laura megvonta a vállát, mintha ennyivel el is intézhetné a dolgot.

– A nagyanyád sem repesne az örömtől, ha odaállítanék.

– Nagyi kedvel téged – nézett fel rá Laura. Égkék, őszinteséget sugárzó tekintete ebben a pillanatban arra a Caroline-ra emlékeztette Blake-et, aki jó pár évvel korábban el sem mozdult mellőle, miközben a kastély bútorait újította fel. Egy pillanatra teljesen lefagyott.

– Kibaszottul nem kedvel ott senki, te is tudod! – dörrent rá a lányra durván, amikor újra meg bírt szólalni. – Ne akarj összehozni velük, Laura, mert úgysem fog működni.

A lány összeszorította a száját, de nem cáfolta meg. Helyette a papírra mutatott, ami még mindig ott volt Blake kezében.

– Nem értem, miért akartad, hogy összeállítsam azt a listát, de tudnod kell, hogy mindenki itt lesz közülük a nagyi születésnapján. Beszélhetsz velük, már ha ezt akarod – jegyezte meg, és várta, hogy Blake mondjon valamit, ő azonban nem reagált. – Ha meggondolod magad, és mégis csatlakoznál hozzánk, szólj! – vonta meg a vállát. – Summer, gyere! – szólt oda a kutyájának, miközben kisétált az ajtón, a golden retriever pedig azonnal követte.

Blake becsukta mögöttük az ajtót, aztán nekidőlt a vastag fának. Bár a házban néma csend honolt, ő mégis hallotta a sírást… Danny sírását. Folyamatosan hallotta, néha csupán morajként, máskor olyan hangosan, hogy majd belerepedt a dobhártyája.

Ezúttal Danny hangosan üvöltött, Blake alig bírta elviselni. Az asztalhoz tántorgott, a keze ökölbe szorult, és teljes erejével lesújtott vele a munkalapra, aztán kábán nézett az öklén felszakadt bőrre, amiből lassan, megállíthatatlanul csordogált a vér.

Ott lesz a kastélyban – ez dübörgött a fejében. Az, aki miatt meghalt a fia, ott lesz a kastélyban. Nem tudta, ki az, csak abban volt biztos, hogy a Laura listáján szereplők egyike.

Újra a papírra nézett, amit vörösre pöttyözött a kezéből szivárgó vér. A rajta szereplő emberek régen gyakran jártak ide, az utóbbi időben már nem. Úgy elkerülték ezt a helyet, mintha atombomba robbant volna tavaly.

Ám most itt lesz mindenki… És Blake tudta, hogy eljött az alkalom. Megtalálhatja azt a szemetet, és megölheti. Hosszan, fájdalmasan, és minden egyes kibaszott percét élvezni fogja.

***

– Látod, milyen jó, hogy felvállaltad a könyveidet! Megnyílik előtted minden ajtó, még a nemességé is – vigyorgott Lottie Francescára pár órával később, miközben körbesétáltak a galériában ajándék után kutatva. Hisz mégsem mehetett Francesca üres kézzel a grófné születésnapjára.

– Csak szerencsém volt – dünnyögte.

– Badarság! – Lottie legyintett, aztán egy miniatűr Szűz Mária képre mutatott. – Ehhez mit szólsz?

– Fogalmam sincs, mit illene vinni – ismerte el Francesca.

– Mit tudsz az öreglányról?

– Csak annyit, hogy ő és Laura laknak egész évben a kastélyban. A gróf és a felesége nem, ők itt élnek Edinburghben.

– Hát ez nem sok, de várj, mindjárt lecsekkoljuk, mit szeret a grófné. – Lottie előkapta a farmerje zsebéből a telefonját, és megnyitotta a keresőt. – Mary Anne Bowes-Lyon, ugye?

– Igen.

– Lássuk csak!

Francesca közelebb lépett a barátnőjéhez, és a telefonon megjelenő találatokra pillantott. Jó néhány kép szerepelt közöttük, ami a Glamisi kastély kertjében készült, és a grófnő mellett szinte mindegyiken kutyák rohangáltak.

– Úgy tűnik, szereti a kutyákat.

– Akkor keressünk neki valami kutyás cuccot. – Lottie tanácstalanul nézett körbe, aztán intett a barátnőjének, Agathának, a galéria tulajdonosának.

Francesca már többször is találkozott Agathával, de mindig megdöbbent azon, hogy a nő hajában minden egyes alkalommal más színűre festett tincsek pompáznak. Most épp kékeslilák, akárcsak a blúza színe.

– Mi újság, lányok? – jött oda hozzájuk azonnal Agatha.

– Kutyás ajándékot keresünk – vágta rá Lottie.

A következő negyedórában végignéztek egy halom szobrot és festményt, végül Francescának egy fából faragott díszre esett a választása. Lottie az árcédulára pillantva felszisszent.

– Tényleg kifizetsz érte ennyit?

– Ez a legkevesebb, ha már hátsó szándékkal megyek oda hozzájuk.

Ösztönös döntés ide vagy oda, Francesca az Edinburghbe vezető autóúton sem bírta teljesen leküzdeni a lelkifurdalását, és sejtette, hogy a következő napokban sem fogja.

– De mégis elmész, ez nem jellemző rád. – Lottie kutató pillantást vetett rá, miközben Agatha az ajándék csomagolásával volt elfoglalva. – Nagyon felpiszkálta a fantáziádat ez a Blake Lorimer, ugye?

Francesca arca elvörösödött, ahogy barátnője kiejtette a száján a férfi nevét.

– Csak érdekel, mi az igazság a szóbeszéd mögött.

– Talán pont az, amiket mondanak. Valahogyan köze van a felesége halálához. – Lottie felsóhajtott. – Lehet, hogy mégsem a fickó után kéne szaglásznod, Francesca, hanem a kísértet után, ahogy eredetileg terveztük.

– A kísértet állítólag Blake felesége, így a kettő összefügg – jegyezte meg Francesca, ám nem úgy tűnt, hogy ezzel sikerült eloszlatnia Lottie hirtelen feltámadt aggodalmát.

Igazából Francesca sem értette, miért csinálja ezt. Fogalma sem volt róla, miért férkőzött be Blake Lorimer ennyire mélyen a gondolataiba, holott csak egyetlenegyszer látta, akkor is messziről. Teljesen értelmetlennek tűnt az egész, mégsem bírta lerázni magáról az érzést.

– Hatalmas őrültséget művelek, ugye? – mormolta, amikor már az utcán sétáltak a késő délutáni tömegben, mire barátnője rámosolygott.

– Néha nem árt egy kis őrültség, és legalább eltereli a gondolataidat.

Francesca csak ekkor döbbent rá, hogy a barátnőjének igaza van. Reggel óta nem is gondolt az anyjára.

– Pedig gondolnom kellene rá… – torpant meg bűntudatosan.

– Hát persze, de nem állandóan. Azt anyukád sem akarná. – Lottie belekarolt, hogy mozgásra ösztönözze, Francesca pedig nem ellenkezett, habár teljesen biztos volt benne, hogy Lottie téved. Az anyja bizony azt akarná, hogy minden egyes nap minden percében rá gondoljon, már csak büntetésből is, mert Guilia ilyen volt. Francesca előtt felrémlett a sötét, párás üvegház, és ettől a hátán nyomban végigfutott a jeges borzongás.

Szerencsére gyorsan odaértek a Black Catbe, és Francesca gondolatai elterelődtek az anyjáról. Tavaly, nem sokkal a Lottie-val közös akciójuk után járt először a kocsmában, és azonnal megszerette. A sötétbarna faasztalok, a félhomály, az állandó háttérzene valahogy barátságossá tették a helyet.

Francesca az egyik hátsó asztalnál azonnal kiszúrta Lottie barátját, meg Tristan korábbi társát, Iant. Nem is csoda, hiszen mindkettő férfi elég nagydarab volt. Tristan az izmos fajtából, Ian pedig inkább kövérkésen. Ám egyikük sem volt olyan hatalmas, mint Blake Lorimer.

Amikor Francesca rájött, kihez is hasonlítja a két férfit, azonnal égni kezdett az arca. Szerencsére Lottie nem vette észre, mert épp a pulthoz lépett.

– Alszol nálunk? – pillantott vissza rá. – Akkor ihatnál.

Francesca már többször aludt Lottie és Tristan vendégszobájában. Akkor különösen sűrűn, amikor ő maga is lakást keresett Edinburghben, és egyszerűbb volt innen intézni mindent, mint Montrose-ból bejárkálni. Aztán az anyja meghalt, még mielőtt lakást találhatott volna.

– Inkább hazamegyek, mert még össze is kell pakolnom holnapra – felelte, és kért a csapostól egy kávét.

Miután megkapták az italokat, elindultak az asztalhoz. Lottie ragyogó arccal ült le Tristan mellé. Francesca érzékelte azt a letagadhatatlan ragaszkodást közöttük, ami még akkor sem tűnt el, amikor felidegesítették egymást. Ez utóbbi egyébként elég sűrűn előfordult.

– Hallom, ezúttal te szaglászol egy bűnügy után – nézett rá Ian vigyorogva, miközben Francesca is helyet foglalt az asztalnál.

– Lottie rossz hatással van rá – dörmögte Tristan, de Francesca figyelmét nem kerülte el, hogy közben félig-meddig az asztal takarásában Lottie combját simogatja.

– Igazából Lottie az előbb pont le akart beszélni róla – felelte Francesca hűen az igazsághoz, mire Tristan először rá, aztán a barátnőjére nézett.

– Ez meglepő.

– Hé! – kelt ki magából nyomban Lottie, aztán megvonta a vállát. – Végül is a kísértetsztorira tényleg rá akartam beszélni, de az nem tűnt veszélyesnek.

– Csak elmegyek arra a szülinapra, az sem lesz veszélyes.

– Hát persze, miközben a szülinapozó családnak az a pasas is a tagja, aki talán megölte a feleségét – forgatta a szemét Lottie, aztán a két férfira nézett. – Egyébként kiderítettetek valamit Blake Lorimerről?

– Nem sokat – vonta meg a vállát Ian. – A jelentés szerint nem találtak a vérében alkoholt, amikor a fiával balesetet szenvedtek. A felesége halálánál viszont azt állította, hogy ott volt a szobában, de annyit ivott, hogy teljesen kiütötte magát, és nem is volt magánál, amikor a felesége kiugrott az ablakon.

– Vettek tőle vért akkor is? – kérdezte Francesca.

Ian biccentett.

– 200-as volt a véralkoholszintje, ami közepes alkoholos befolyásoltságot jelent. Ez nem feltétlen igazolná azt, hogy nem volt magánál, de a vérvétel nagyjából két órával azután történt, hogy a felesége meghalt. Szóval akkor valószínűleg ittasabb volt.

– Öngyilkosságként zárták le az ügyet?

– Igen, bizonyíték és indíték hiányában. A fickó nem örökölt semmit a nejétől, volt házassági szerződésük.

– Ez nem jelent semmit. Dühből is tehette, talán veszekedtek előtte – szúrta közbe Tristan, mire Ian újra megvonta a vállát.

– Ha így is történt, nincs szemtanú rá.

Tristan komoly arccal fordult Francescához.

– Legyél elővigyázatos! – figyelmeztette. – Ha pedig veszélyt érzel, azonnal szólj!

Francesca rámosolygott a férfira, aztán Lottie-ra és Ianre is. Jó érzés volt, hogy számíthat rájuk még akkor is, amikor épp őrültségbe keveri bele magát.

Negyedik fejezet

Huszonkét évvel korábban

A kastély könyvtárában fülsértő volt a csend, csak a falon függő óra ketyegett. Caroline a bordó kanapé közepén kuporgott, és számolta a monoton kattogást. Vajon mennyi idő még, mire az apja úgy dönt, hogy teljesítette a kötelességét erre a hónapra?

A szeme sarkából a férfi felé sandított. Devlin Bowes-Lyon, Strathmore és Kinghorne grófja katonásan rövidre vágva viselte a haját, ami ugyanolyan szőke volt, mint az övé, az arckifejezése hivatalosnak tűnt, az öltönye makulátlannak, mintha nem is a lányával töltene időt, hanem egy üzleti megbeszélésen lenne.

Nemcsak őt kezelte ilyen mereven, hanem Nortont is, de a legrosszabb helyzetben mégis csak a húguk volt. Az egyéves Laurával az apjuk főleg nem tudott mit kezdeni, amikor havonta egyszer megjelent Glamisben, hogy meglátogassa őket. Csak bement pár percre a szobájába, némán állt a kiságy mellett, aztán távozott. Caroline-nak ilyenkor nehezére esett nem sajnálnia a húgát.

– Rendben folytak a tanulmányaid ebben a félévben? – kérdezte Devlin, mintha nem is az apja lenne, hanem az egyik tanára a Kilgrastonból, a bentlakásos iskolából, ahova Caroline ötéves kora óta járt.

– Igen, rendben – felelte kötelességtudóan, elhallgatva azt, hogy idén a szokásosnál is többször kapták rajta, amikor takarodó után kiszökött a hálóteremből.

– Úgy hallottam, végül sikerült javítanod történelemből is – jegyezte meg az apja, mert ha másra nem is, az osztályzataira mindig kíváncsi volt.

Caroline újra biccentett.

– Igen. – Bár teljesen felesleges időpazarlásnak érezte, hogy halott emberekről és rég letűnt korokról tanuljon, de az utolsó dolgozatra alaposan bemagolt mindent, bár csupán azért, mert a nagyanyja felvetette, hogy a nyáron felfogadnak mellé egy tanítót, aki átveszi vele a történelmet, ha nem szerez jobb jegyet.

Caroline azonban nem akart ostoba különórákra járni nyáron. A nyarat saját magának akarta. Meg a Fiúnak. Mert ugyan nem beszélték meg, hogy idén is folytatják, amit tavaly elkezdtek, Caroline mégis biztosra vette, hogy így lesz. Ez volt az egyedüli oka annak, hogy át tudta vészelni az unalmas hónapokat a Kilgrastonban a rengeteg lány között, akik vagy ostobaságokat fecsegtek, vagy civakodtak, esetleg idegesítően vihogtak.

Alig volt olyan közöttük, akit Caroline hosszabb távon el bírt viselni. Olyan, akit kedvelt, még kevesebb. Újra Glamisben akart lenni, nem csak havonta egy hétvégét, amikor az apjuk látogatást tett Skóciában, hanem hosszú-hosszú heteket. És újra látni akarta a Fiút, akivel év közben alig találkoztak.

– És a franciaórákat megszeretted? – rángatta ki a gondolataiból az apja újabb kérdése, ő pedig nyomban rávágta, hogy igen, pedig a történelemnél talán csak a franciát utálta jobban.

De ezt persze nem felelhette. Jobb, ha nem mondja ki, ami először átsuhan az agyán. Ezt még a Fiú tanította neki. Azt mondta, mindig tartsa meg a gondolatait saját magának, és csak arról beszéljen, amit a másik hallani akar, mert ezzel rengeteg problémát megspórol. Caroline pedig rájött, hogy igaza van.

Aztán arra is rájött, milyen könnyen megy neki, hogy kitalálja, mit szeretnének hallani mások. Az pedig még könnyebben, hogy épp azt mondja nekik, amit hallani akarnak, hiába nem gondolja komolyan.

A hazugság sosem okozott neki bűntudatot, mint a többi lánynak a Kilgrastonban. Mert ők is gyakran füllentettek, de látszott, hogy szégyellik magukat. Caroline sosem szégyellte. Vajon ettől rossz ember? Nem érezte magát rossznak.

– Van még valami, amit meg kell beszélnünk a nyári szünet előtt? – kérdezte az apja, kirángatva a töprengésből.

Caroline azonnal tudta, hogy nemleges választ vár, mert ő is szabadulni akar a könyvtár óraketyegős, feszült csöndjéből.

– Nincs – vágta hát rá. Az apja még pár másodpercig fürkészte az arcát, aztán elégedetten bólintott.

Egymás mellett mentek ki a könyvtárból, és Caroline észrevette, hogy nem csak ő lépdel könnyedebben, hanem az apja is. Bántania kellett volna, hogy a férfi fellélegzett, amiért megszabadult tőle egy újabb hónapra, de nem bántotta. Devlin Bowes-Lyon nem volt rossz ember, valószínűleg a maga módján szerette is őket, egyszerűen csak képtelen volt kimutatni. Caroline pedig már megszokta ezt.

Ahogy azt is, hogy az anyja nem elutazott, hanem meghalt, és azt, hogy a húga bizony velük marad a kastélyban. Csak a Fiú hiányát nem bírta megszokni. És most már nem is kell, hiszen itt a nyári szünet, két csodás hónap következik Glamisben. Caroline alig bírta kivárni, hogy elkezdődjön.

Nyugalmat erőltetve magára elköszönt az apjától. Aztán amikor a férfi elindult a kocsijához, ami Edinburghbe, a reptérre vitte, Caroline kisurrant a kastélyból.

Úgy ismerte a birtokot, mint a tenyerét. Pontosan tudta, hogyan kerülje el a parkban sétálgató turistákat, és hogyan érjen minél hamarabb a patakhoz, a szokott helyükre.

A Fiú már ott ült a parton. Caroline szíve hevesebben kezdett dobogni, amikor meglátta.

– Liny – vigyorgott rá a Fiú. Caroline annyira örült neki, hogy még azért sem szidta meg, amiért újra azon a szörnyű, gyerekes becenevén hívta. Helyette csak leereszkedett mellé, és viszonozta a vigyorát.

– Azt hittem, én érek ide elsőnek.

– Igyekeztem. – A Fiú még szélesebben vigyorgott. – Mit szólnál, ha kísérleteznénk egy kicsit?

Caroline a homlokát ráncolta ugyan, de a mellkasát úgy felmelegítette a jóleső izgalom, mint amikor túl forrón itta meg az esti kakaóját.

– Milyen kísérlet?

– Az, hogy tényleg több legyet lehet-e fogni mézzel, mint ecettel.

Így hát a nyáron azon vetélkedtek, melyikük tud több mindent elérni csupán szép szóval. A legbutább dolgokat is. Caroline pedig nyár végére rájött, hogy kedvességgel szinte bármit el lehet érni. És arra is, hogy a kedvesség színlelése ugyanolyan könnyen megy neki, mint a hazugság. Ezt a felfedezést elraktározta a korábbiak mellé, és sokszor alkalmazta sikeresen a Kilgrastonban a következő tanévben, közben pedig alig várta az újabb nyarat a Fiúval.