Elisa Shua Dusapin

Tél Szokcsóban

– részlet –

Fordította Kiss Kornélia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Elisa Shua Dusapin: Hiver à Sokcho
Éditions Zoé, 2016

A könyv a Swiss Arts Council Pro Helvetia
támogatásával jelent meg.

© Editions Zoé, 2016
Published by arrangement with Agence littéraire
Astier-Pécher
ALL RIGHTS RESERVED
Hungarian translation © Kiss Kornélia, 2023

Annyira elveszettnek tűnt abban a gyapjúkabátban.

Lerakta a bőröndöt, levette a sapkáját. Nyugat-európai arc. Sötét szem. Oldalra fésült haj. Keresztülnézett rajtam, meg sem látott. Unottan kérdezte angolul, maradhatna-e néhány napot, amíg nem talál más megoldást. Adtam neki egy bejelentőt. Odanyújtotta az útlevelét, töltsem ki helyette én. Yan Kerrand, született 1968-ban, Granville-ben. Francia. A fotón fiatalabbnak látszott, nem volt annyira beesett az arca. Nyújtottam a tollat, hogy írja alá a bejelentőt, de elővett a kabátjából egy töltőtollat. Miközben regisztráltam az érkezést, a férfi levette a kesztyűjét, a pultra tette, és szemügyre vette a pormennyiséget meg a számítógép tetején üldögélő integető macskát. Ekkor éreztem először, hogy magyarázkodnom kell. Nem tehetek róla, hogy ilyen lepusztult a hely. Még csak egy hónapja dolgozom itt.

Két épület volt. Az egyikben recepció, konyha, társalgó, majd két emelet hosszan szobák. Narancssárga és zöld folyosók, kékesen izzó villanyégők. Az öreg Park panziója a háború utáni időből maradt itt, amikor a vendégeket még úgy kellett lépre csalni, akár a tintahalakat, hosszú fényfüzérrel. Ha világosabb napokon a tűzhely mellett álltam, elláttam a lefelé gombolyodó tengerpartig, ahol az ég felé pöffeszkedő Dongdeszán hegy tornyosult, akár egy érett nő melle. A néhány utcácskával odébb lévő másik épületet hagyományos módon újították fel, cölöpökön állt, hogy könnyebben lehessen fűteni a padlót, és a két tapétás szoba is lakható legyen. A belső udvaron befagyott szökőkút és kopasz gesztenyefa árválkodott. Az öreg Park panzióját egyetlen útikalauz sem említette. Ide csak akkor tévedt valaki, ha túl sokat ivott, vagy ha lekéste az utolsó buszt.

Lefagyott a számítógép. Amíg próbált magához térni, ismertettem a franciával a panzió napirendjét. Ezt általában az öreg Park szokta megtenni. De aznap nem volt ott. Reggeli öttől tízig a recepció melletti konyhában, az üvegajtó mögött. Pirítós, vaj, lekvár, kávé, tea, narancslé és tej van a kínálatban. Ha gyümölcsöt vagy joghurtot szeretne, tegyen ezer wont a kenyérpirító feletti kosárkába. A szennyest rakja a földszinti folyosó végén található gépbe, a mosást intézem. Wifikód: ilovesokcho, egybeírva, csupa kisbetűvel. A kisbolt éjjel-nappal nyitva, ötvenméternyire találja, ha elindul lefelé. Buszmegálló balra, rögtön a kisbolt után. A Szorákszán Nemzeti Park egyórányira van, napnyugtáig nyitva. A hó miatt érdemes megfelelő cipőben menni. Szokcso tudvalevőleg tengerparti üdülőhely. És csak szólok, hogy télen itt nem nagyon lehet mit csinálni.

Ebben az időszakban mindig kevés a vendég. Egy japán hegymászónk van, meg egy velem nagyjából egyidős fővárosi lány, arcplasztikai műtét után lábadozik. Két hete van itt, a barátja nemrég érkezett látogatóba. Őket mind a főépületben helyeztem el. Miután Park felesége tavaly meghalt, a panzió félgőzzel működött. Park még korábban kiüríttette az első emeleti szobákat. Az övén és az enyémen kívül a többi szobában mind laknak. Így aztán a francia kénytelen lesz a másik épületben aludni.

Beesteledett. Elindultunk a Kim anyó bódéjához vezető kis utcán. A disznóhúsból készült gombócokból fokhagymaillat áradt, összekeveredett a három méterrel arrébb lévő csatornából felböfögő szaggal. Jégdarabok ropogtak lépteink alatt. Halvány neonfények. Végigmentünk egy másik kis utcán, és megérkeztünk a cölöpös előcsarnokhoz.

Kerrand elhúzta a tolóajtót. Rózsaszín tapéta, barokk utánzatú műanyag tükör, íróasztal, lila takaró. Haja a plafont súrolta, a fal és az ágy között alig volt kétlépésnyi távolság. A legkisebb szobát adtam neki, spórolni akartam a takarítással. A közös fürdőszoba az udvar másik felében van, de a háztetőn ponyvatető fut végig, ne féljen, nem fog elázni. Nem mintha nagyon izgatta volna. Alaposan megvizsgálta a tapétafoszlányokat, letette a bőröndöt, adott ötezer wont, amit nem akartam elfogadni. Unott hangon rám erőltette.

Visszamentem a recepcióra, aztán elindultam a halpiacra az anyám által félretett maradékért. Elsétáltam a piaci asztalok mellett, de már észre se vettem, hogy jöttömre mindenki felemeli a fejét. Apám huszonhárom éve csábította el anyámat, majd szépen elhagyta, és nyomtalanul felszívódott, de a félfranciaságomról azóta is pletykálnak.

Anyám szokás szerint megint túlságosan kimázolta magát; szatyornyi bébipolipot nyújtott felém:

– Most csak ez van. Van még paprikakrémed?

– Van.

– Azért adok.

– Nem kell, van még.

– Miért nem használod?

– De hát használom!

A sárga gumikesztyű furcsa szívó hangot adott ki, amikor levette; anyám gyanakvóan mért végig. Már megint fogytam. Az öreg Park nyilván nem hagy időt az evésre, majd ő beszél a fejével. Tiltakoztam. Amióta dolgozom, reggelente befalok néhány pirítóst, és literszám iszom a tejeskávét, szóval biztosan nem fogytam. Az öreg Parknak eltartott egy darabig, amíg hozzászokott a főztömhöz, de hagyta, hogy én vigyem a panzió konyháját.

A polipok nagyon picik voltak. Legalább tíz elfért a tenyeremben. Szétválogattam őket, aztán sonkahagymával, szójaszósszal, cukorral karamellizáltam, végül az egészet feleresztettem egy kis vízzel. Lejjebb vettem a gázt, nem akartam, hogy kiszáradjon az étel. Amikor a leve már eléggé besűrűsödött, adtam hozzá szezámmagot és egy maréknyi kör alakú, ragacsos ttok tésztát, akkorák voltak, mint a hüvelykujjam. Nekiálltam felvágni a répát. Furcsa volt, ahogyan a kés pengéjén megcsillanó zöldségforgácsok és az ujjam képe összefonódtak. Légáramlattól lett hidegebb a helyiségben. Ahogy megfordultam, láttam, hogy Kerrand lépett be. Csak egy pohár vizet szeretett volna. Miközben ivott, a munkapultot nézte, ahogyan egy furcsa festményt néz meg alaposan az ember. Figyelmetlen voltam, megvágtam a tenyerem. A vér eláztatta a répaforgácsokat, majd barnás foltot hagyva rájuk száradt. Kerrand zsebkendőt vett elő. Közelebb lépett, a sebre akarta tenni.

– Legyen óvatosabb.

– Nem szándékosan csináltam.

– Még szerencse.

Rám nevetett, kezét az enyémre szorította. Zavarba jöttem, arrébb húzódtam. A serpenyőre mutatott.

– Estére lesz?

– Igen, hétkor, a szomszédban.

– Vér van benne.

Egyszerű megállapítás, undor, irónia. Nem értettem, melyiket jelzi a hangszíne. De már ki is ment.

Vacsorázni nem jött.

Anyám a konyhában guggolt, leszegett állal egy vödörben matatott. Halmájat, póréhagymát és vékonyra szelt édesburgonyacsíkokat kevert össze, ezzel a keverékkel szokta megtölteni a tintahalat. Úgy tartották, övé a város egyik legfinomabb töltött tintahala.

– Nézd, hogyan csinálom. Hogy szépen eloszoljon a töltelék.

Alig figyeltem rá. A lé kiömlött a vödörből, egy időre megállapodott a csizmánknál, majd lecsorgott a helyiség közepén lévő lefolyóban. Anyám a kikötőben lakott, a halaskofáknak fenntartott egyik lakásban, a rakodóhangárok felett. Elég zajos hely volt. De olcsó. Ugyanott lakott, mint gyerekkoromban. Vasárnap estétől hétfőn egész nap vele voltam, aznap sosem volt iskola. Az elköltözésem óta rosszul viselte az egyedül alvást.

Odanyújtott egy tintahalat, hogy töltsem meg, közben halmájas kesztyűjét a csípőmre téve így sóhajtott fel:

– Ilyen szép lány, és még nincs férjnél…

– Előbb találjon Dzsun-o állást. Van időnk.

– Az ember mindig azt hiszi, hogy van ideje.

– Még huszonöt sem vagyok.

– Hát éppen ez az.

Megígértem, hogy néhány hónapon belül megtartjuk az eljegyzést. Ettől megnyugodott, és újra belefeledkezett a munkába.

Aznap éjjel a nyirkos ágynemű alatt anyám fejét a hasamra szorítva aludt; éreztem, ahogyan mellkasa az alvás ritmusára emelkedik-süllyed. Megszoktam, hogy a panzióban egyedül alszom. Idegesített a horkolása. Nyitott szájából nyálcseppek indultak lefelé az oldalamon, azokat számolgattam.

Másnap kimentem sétálni a szokcsói tengerpartra. Szeretem ezt a vidéket, pedig elektromos kerítés sérti fel a tájat. Észak-Korea alig hatvan kilométernyire van innen. Az építkezés alatt álló kikötő felől szélfútta alak rajzolódott ki. Az útlevelében olvasható névre gondoltam. Yan Kerrand. Felém tartott. Egyszer csak egy pórázából kiszabadult kutya kezdte követni, a nadrágját szagolgatta. Egy munkás visszahívta a kutyát. Kerrand megállt, hogy megsimogassa az állatot, valami olyasmit mondott, hogy „that’s ok!”, de a másik férfi megkötötte a kutyát, így Kerrand újra elindult.

Amikor a közelembe ért, mellé szegődtem.

– Szép ez a téli tengerpart – kiabálta egy széllökés kellős közepén, miközben körbemutatott.

Nyilván hazudott, de azért rámosolyogtam. A kikötői raktárépületek felől áruszállító hajók acélosan csikorgó hangja szállt felénk.

– Régóta dolgozik itt?

– Amióta befejeztem az egyetemet.

Hirtelen jött szélroham táncoltatta meg a sapkáját.

– Megtenné, hogy hangosabban beszél? – szorította füléhez a sapkát.

Csak egy vékony csíkot láttam az arcából. Nem emeltem meg a hangom, inkább közelebb mentem hozzá. Tudni szerette volna, mit tanultam. Koreai és francia irodalmat.

– Ezek szerint beszél franciául.

– Nem nagyon.

Valójában jobban beszéltem franciául, mint ahogyan angolul beszélgettünk, de egy kicsit elbátortalanodtam. Szerencsére beérte egy bólintással. Majdnem beszélni kezdtem neki apámról, de visszafogtam magam. Nem kell tudnia róla.

– Mondja, hol vehetnék tintát és papírt?

A szokcsói papírbolt januárban zárva tart. Elmagyaráztam, hogyan juthat el a legközelebbi áruházig.

– Eljön velem?

– Nem nagyon érek rá…

Összevont szemöldökkel nézett rám.

Beleegyeztem.

Betonsíkságon át vezetett az út. A közepén álló panorámatoronyból egy K-pop-énekes nyávogása szivárgott. A városba érve az étterem-tulajdonosok sárga csizmában, zöld ellenzős sapkában mutogattak az akváriumok felé, szerettek volna becsalogatni bennünket. Kerrand úgy járkált Szokcso utcáin, mintha észre sem vette volna a rákokat és az üvegfalhoz bújó tapadókorongokat.

– Mit keres télen Szokcsóban?

– Nyugalmat.

– Akkor a legjobb várost választotta – nevettem.

Egy arcizma sem rezdült továbbra sem. Lehet, hogy untatom. Jó, gondoltam magamban, csakhogy nem én vagyok a bűnös a rosszkedve miatt, és a csendjei közötti űrt sem nekem kell kitöltenem. Szívességet kért tőlem, nem tartozom neki semmivel. Egy rövid szőrű kutya szegődött a nyomába.

– Szeretik a kutyák.

Kerrand finoman arrébb tolta az állatot.

– Nyilván mert egy hete ugyanabban a ruhában vagyok. Én is bűzlök, mint ők.

– Pedig mondtam, hogy mosok magára…

– Nem akartam, hogy összevérezze a ruháimat.

Ha ezt humornak szánta, nem jött be. Szerintem jó illata volt. Gyömbér és tömjén keveréke.

A Lotte Mart hipermarketben Kerrand kiválasztott egy mártogatós tollat, ide-oda forgatta, visszarakta, majd letépte egy papírtömb csomagolását, hogy megszagolhassa a papírt. Körbenéztem, nem volt felettünk kamera. Kerrand többfajta papírt is végigsimított. Úgy láttam, a legdurvább volt a kedvére való. Megdörzsölte a lapokat, a szájához érintette, a nyelve hegyével megízlelte az egyiknek a szélét. Majd elégedetten elindult egy másik polc felé. A széttépett papírtömböket eldugtam az iratgyűjtő mappák mögé. Odamentem hozzá, épp keresett valamit. Üveges tintát akart, nem patronosat. Megkértem a pénztárost, aki kétféle üveges tintát hozott a raktárból. Egy japánt és egy koreait. Kerrand-nak nem tetszett a japán, túl gyorsan szárad, ki akarta próbálni a koreait. Azt nem lehet. Kerrand felemelte a fejét. Megismételte a kérést. A pénztáros akadékoskodott. Koreaiul győzködtem, amíg végül engedett. Kerrand néhány vonalat húzott a kabátjából elővett vászonkötésű füzetbe. Végül a japán tintát vette meg.

A buszmegállóban csak mi voltunk.

– Szóval maga francia.

– Normandiai.

Bólintottam.

– Ismeri Normandiát? – kérdezte.

– Olvastam Maupassant-t…

Felém fordult.

– És mit gondol róla?

Elgondolkodtam.

– Szép… Egy kicsit szomorú.

– Az én Normandiám már nem ugyanaz, mint Maupassant idejében.

– Az lehet. De olyan, mint Szokcso.

Kerrand nem válaszolt. Úgysem fogja soha annyira ismerni Szokcsót, mint én. Nem állíthatja magáról, hogy ismeri ezt a várost, ha nem itt született, ha nem élte át, milyen itt a tél, a szagok, a polipok. A magány.

– Sokat olvas? – kérdezte.

– Az egyetem előtt még igen. Akkoriban szívvel olvastam. Most az agyammal.

Megcsóválta a fejét, magához szorította a csomagot.

– És maga?

– Mármint hogy olvasok-e?

– Mit dolgozik?

– Képregényeket rajzolok.

A „comics” szó valahogy furcsán hangzott a szájából. Elképzeltem, ahogyan a könyvbemutatókon kígyózik előtte az olvasókból álló sor. Lehet, hogy híres. Nem olvasok képregényeket.

– Itt játszódik a történet?

– Még nem tudom. Talán.

– Szabadságon van?

– Az én munkámban nincs szabadság.

Felszálltunk a buszra. Mindketten ablak mellé ültünk, az egymás melletti sorban. Tompább lett a fény. Kerrand a térdén tartotta a csomagot, alakja az ablakon tükröződött. Becsukta a szemét. Orra úgy ugrott ki a háttérből, mint egy háromszögvonalzó. Vékony ajkai voltak. Frissen volt borotválva. Ahogy a pásztázásban a szeméhez értem, rájöttem, hogy ő is engem figyel az ablaküvegben. Ugyanazzal a kedvességgel párosult unalommal, mint amikor megérkezett a panzióba. Lehajtottam a fejem. Bemondták a megállónkat. Mielőtt az épületszárny felé indultunk volna, Kerrand megérintette a vállam.

– Köszönöm a délutánt… … …

A fordító köszönetet mond Mecsi Beatrixnak a koreai szavak átírásában nyújtott segítségéért.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Orzóy Ágnes
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4304 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL