Borítószöveg

Egy füredi domboldalon álló kúriában neveli félárva kislányát, Ilkát Györöky Kálmán, a különc földbirtokos. Ilka, akire az édesapja életvitele miatt a helybéliek kissé ferde szemmel néznek, ennek ellenére őszinte barátságot köt a dúsgazdag Szentgyörgyi-Horváthék egyetlen lányával, Krisztinával. A két fiatal lánynak, akik a reformkor mozgalmas, pezsgő légkörében nőnek fel, egy varázslatos füredi nyáron dől el a sorsa. Vajon megtalálhatják-e a boldogságot választottjuk oldalán?

Fábián Janka könyve azonban nemcsak két szerelmes fiatal lány, hanem a Balaton és Balatonfüred-fürdő regénye is. A tó dicsérete, a végtelennek tűnő víztüköré, a kéklő pirkadatoké és aranyló alkonyoké. Az olvasó találkozhat a XIX. század első évtizedeinek hírességeivel, a Füreden megforduló illusztris vendégekkel is: József nádorral és a családjával, Deák Ferenccel, Vörösmarty Mihállyal, Kisfaludy Sándorral, Wesselényi Miklóssal és másokkal is. A reformkor, amit Füred aranykorának mondanak, azonban nem volt egy szakadatlan diadalmenet: természeti katasztrófák, járvány és tűzvészek is sújtották a települést, amelyekből azonban minden alkalommal újjászületett, még szebben és elegánsabban, akár egy főnixmadár.

A regény arra is választ keres, vajon valójában mikor is lehetett az a bizonyos legendás első Anna-bál...

© Fábián Janka, 2021, 2024, 2025

Borítókép © Lee Avison / Trevillion Images

Szerzőfotó © Máté Péter

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Varga Anita

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-604-719-1

Újdonságaink, eseményeink,

valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók

megújult webáruházunkban

www.booklove.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Mit is kívánhatna a’ szem bájolóbbat, mit kívánhatna
a szív kellemetesbet, mint Fürednek környéke?”

KULTSÁR ISTVÁN, Auróra, 1822

1. fejezet

Füred, 1816 májusa

Az égbolt ólomszürke kárpitján egyetlen napsugár sem hatolt át, sőt, még csak felhők sem látszottak rajta, amelyek legalább valami halvány reményt nyújtottak volna arra, hogy előbb-utóbb azért kibukkan mögülük a nap. A délelőtti misére igyekvő, ünneplőruhás falusiak már napok óta nem is kémlelték az eget. Legtöbben vagy maguk elé bámultak komoran, vagy lehajtott fejjel az utat nézték.

Már a tavalyi ősz is szokatlanul cudar időjárással kínozta a helybélieket. Az őszi vetés a sok eső, áradás miatt odalett, aztán a tél is keményebb volt, mint amilyenre akár a legvénebbek is emlékeztek, így már alig várták a tavaszt. Aztán a március, ha lehetséges, még zordabb időt hozott, mint a február, végig hóval, süvítő széllel, farkasordító hideggel, kivált éjszaka. Sokaknak nem is tartott ki a téli tüzelőjük, amiből az előző hónapokban is többet használtak, mint rendesen. Aztán megérkezett az április, amikor már végképp meg kellett volna indulniuk a jégcsapoknak, előbújniuk a hóvirágoknak, majd a nárciszoknak, végül kizöldülniük a réteknek, és virágba borulniuk a gyümölcsfáknak. A hónap elején felcsillant a remény, hogy javul az idő – volt pár enyhébb nap, amikor a nap is előbújt a felhők mögül, és még a madarak is vidámabban csicseregtek, ám ez nem tartott soká. Csakhamar újra beborult az ég, és eleredt az eső, ami az egyre hidegebb napokon már hóval keveredett, majd teljesen átváltott hóesésbe. A lehullott hó ugyan nem maradt meg, a nyúlós, hideg sár azonban még talán kellemetlenebb is volt, mint a téli hótakaró. A május is borongós, szeles idővel érkezett, és az emberek már valamiféle átkot kezdtek emlegetni, ami láthatóan egyre kegyetlenebbül sújtja őket.

A templomban is nyirkos, csípős hideg volt, így, amikor beléptek, mindenki megborzongott, és a férfiak összehúzták a mellkasukon a mentét, a bekecset, a nők a vállkendőjüket. A jéghideg szenteltvízbe óvatosan mártották bele az ujjukat, és komor, sápadt arccal vetettek keresztet.

A magas, kopaszodó szerzetes, akit aszkétikusan beesett arca és mélyen ülő, égő szeme amúgy is arra predesztinált, hogy amolyan falusi Savonarolaként folyton a fenyegető örök kárhozatra és a megérdemelt e világi büntetésre emlékeztesse a híveket, ezekben a hónapokban elemében érezte magát. Minden egyes prédikációjában a fejükre olvasta, hogy nyilvánvalóan megérdemelten sújtja őket a Teremtő haragja. Nézzenek magukba és vezekeljenek! Máskülönben ne is várják, hogy eloszoljanak a sötét felhők, kisüssön a nap, és visszatérjen az élet, kisarjadjon a termés, kipattanjanak a rügyek.

A padokban görnyedten, kezüket a ruhaujjukba rejtve csendben ültek a hívek, akiknek óvatos lélegzete kis fehér pamacsokat rajzolt a csípős levegőbe. Néhányan üres tekintettel bámultak maguk elé, nyilvánvalóan el-elkalandozó figyelemmel, nem követve a dörgedelmes prédikációt. Mások rémülten meredtek az átszellemülten szónokló papra; mi lesz, ha igaza van? Akkor már soha nem lesz újra tavasz, nem jön el a nyár? Vajon milyen bűnöket követtek el, hogy ezt érdemelték? Hogyan tehetnék jóvá? Nem lehet, hogy minden így maradjon, hiszen abba mind belepusztulnak…

Csak egyvalaki hallgatta megvetően elbiggyesztett szájjal, halvány, gunyoros mosollyal a Tihanyból ide járó bencés szerzetest, aki ezért egy idő után le sem vette róla a szemét, mintha egyenesen hozzá intézné a szavait. A férfi állta a tekintetét, és mintha csak azt mondta volna: Beszélj csak,  Ambrus! Látom, hogy elemedben vagy, és ezeket a szerencsétleneket talán meg tudod félemlíteni, engem azonban keményebb fából faragtak. Tudom, hogy elsősorban az én bűneimre utalsz… De csak beszélj, beszélj… Egyebet úgysem tehetsz.

A férfi ekkor a mellette ülő kislányra pillantott, és a tekintete egy csapásra megváltozott. Végtelen gyengédség ömlött el az arcán, különösen, amikor a gyermek is felnézett rá, és elmosolyodott.

Jól van, úgy tűnik, Ilka nem figyel ennek a kötözni való bolondnak a fröcsögésére. Félő, hogy a végén még elhinné ezt a sok sületlenséget… a gyermekek még olyan ártatlanok, oly könnyű félrevezetni őket!

Ilka, vagyis Györöky Ilona, a nagykabátba, kendőbe bugyolált kislány ekkor újra elfordította a fejét, és leplezetlenül ásított egyet. A férfi, Györöky Kálmán ezt látva kis híján elnevette magát.

Közben Ambrus atya lassan a végére ért a dörgedelmes prédikációnak. Utoljára még tartott egy hatásszünetet, és fenyegető tekintettel végigpásztázta a dermedten hallgató gyülekezetet. Mikor lement a szószékről, és az oltár mögé lépett, sokan megkönnyebbülten felsóhajtottak. Ám a mise végeztével, a hideg templomból kilépve, megrökönyödve bámulták a szemük elé táruló látványt.

Odakint ugyanis újfent havazott.

Györöky Kálmán csüggedten nézett ki a hintója ablakán. Ekkor már nyoma sem volt az arcán annak a gúnyos, kihívó mosolynak, amellyel  Ambrus atyával nézett farkasszemet nem is olyan régen. A kislánya, Ilka egy darabig csendben figyelte az édesapja komor arcát, érezve, hogy most nem lenne ildomos őt megzavarni a gondolataiban. Egy idő után azonban győzött a gyermeki kíváncsiság – előrehajolt, és megérintette Kálmán kezét.

– Édesapám! – mondta halkan, mire a férfi felrezzent, de nyomban el is mosolyodott, és készségesen a gyermekre nézett.

– Mi az, kicsikém?

– Miért esik a hó?

A kislány még a fejét is félrehajtotta, hogy nyomatékot adjon a kérdésének. Az apa megrázta a fejét.

– Nem tudom, Ilkám. Őszintén… fogalmam sincs! Ám az bizonyos, hogy nem azért, amit a tisztelendő atya mondott.

Ilka a homlokát ráncolta. Látszott rajta, hogy szégyelli magát, amiért hiába próbálja felidézni, miről is beszélt a tisztelendő atya (akit az édesapja nyilvánvalóan nem szívlelt, bár azt a kislány nem tudta, miért… valószínűleg azért, mivel mindig olyan dühös képet vág, és soha el nem mosolyodna). Kálmán a kislány arckifejezését látva elnevette magát.

– Nem is emlékszel rá, miket hordott össze, ugye, kincsem? Sebaj! Nem veszítettél semmit. Nos… nem tudom, mitől esik most a hó, és miért van ilyen hideg, de biztosan van rá valami természetes magyarázat.{1} Ám ez a mi szegény jobbágyainkon nem segít. Sőt… ha sokáig így megy tovább, rajtunk sem. Nem tudom, mi lesz ennek a vége, de mindannak ellenére, amit a tisztelendőnk mondott, csakis Istenben bízhatunk. A hidegnek természetes oka van, de csak isteni csodával lehetne most megváltoztatni.

Ilka arcocskáján döbbenettel hallgatta az apját, akit még talán soha életében nem látott ennyire elkeseredettnek. Kálmán nem volt idős, a negyvenes évei elején járt, de most mintha egyszeriben megöregedett volna. Barna haja ugyan már évek óta őszült, a halántékánál és a homlokánál húzódott egy-egy, évről évre szélesedő ezüstös sáv, ám ez eddig mit sem változtatott fiatalos kinézetén. Amikor pedig mosolygott vagy nevetett, a szeme úgy csillogott, akár egy kamaszé.

Most azonban tompa, reménytelen tekintettel nézte az egyre sűrűbben hulló hópelyheket. A pihék játékosan kergetőztek, táncoltak a szélben, a kopár háttér előtt – télen, különösen karácsony előtt nem is volt ennél gyönyörűbb, varázslatosabb látvány, ám májusban… Ilka maga is átérezte ennek a jelenetnek az abszurditását: ilyenkor nem szabadna esnie a hónak! Már a hideg is épp elég szörnyű volt, mint ahogy az is, hogy szinte soha nem süt a nap, de ez…

– Édesapám! – szólalt meg újra a kislány, sokkal halkabban, mint az imént. Kálmán ismét feléje fordult. – Most már örökre így lesz? – kérdezte Ilka gondterhelten, előre tartva a választól. Kálmán szomorúan megrázta a fejét.

– Nem tudom, kincsem. Sajnos ezt sem tudom!

A kislány szíve összeszorult. Ha már Apus sem tudja, akkor ugyan ki tudná? Akkor valóban csak a Jóisten segítségében bízhatnak, akihez Ilka minden este az ágya mellé térdelve szokott imádkozni.

– Imádkozni fogok azért, hogy eljöjjön a tavasz! – ígérte meg ünnepélyesen. Kálmán elmosolyodott.

– A te imáid – reméljük – meghallgatásra találnak – felelte a kislánynak, majd elfordult, nehogy az meglássa a szemébe gyűlő könnyeket.

Közben megérkeztek a falu nyugati szélén, a Balatonra néző domboldalon, a papsokai templomrom közelében, egy kis angolpark közepén álló, sárgára festett falú kúriába. A parkot annak idején Györöky Kálmán felesége, Cecília kedvéért alakították ki az akkoriban, az elmúlt század utolsó évtizedeiben divatos stílusban, amit Európa-szerte angolosnak neveztek. A szigorú, geometrikusra nyírt franciakertekkel szemben az „angolparkokban” hagyták elburjánzani a növényzetet, persze csak mértékkel, megkeresve a középutat az elvadultság és a szögletesre formált szabályozottság között. A végeredmény hangulatos, vadregényes és árnyas park lett, amelyben Ilka pici kora óta szívesen bujkált, játszott, és az utóbbi időben olvasott is – az édesanyja egykori kedvenc helyén, a szökőkút melletti padon.

Néhai Györöky Kálmánné, született Kende Cecília immár nyolc esztendeje eltávozott az élők sorából, pár nappal a kislánya születése után, a rettegett gyermekágyi lázban. Így Ilka sohasem ismerhette őt, nem is emlékezhetett rá, mégis úgy érezte, hogy ebben a parkban, a kedvenc padján, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt a Balatonra, mintha mindig mellette lenne. Az édesapja szerint nagyon hasonlított rá… erről maga is meggyőződhetett, ha megnézte a házban a falakon függő festményeket, amelyek Cecília asszonyt ábrázolták. Ábrándos tekintet, hatalmas kék szempár, világos, ezüstös fényű szőke haj, alabástromfehér, hamvas arcbőr – ugyanazok a vonások, amelyeket mindennap látott, valahányszor tükörbe nézett.

– Angyalka… így becézték őt kislány korában, és én is így neveztem – emlegette Kálmán, majd nagyot sóhajtott. – Az is volt, földre szállt angyal, aki idejekorán visszatért a mennybe. Talán nem érdemeltük meg, hogy közöttünk éljen… De maga helyett itt hagyott nekünk téged – fordult a kislánya felé, majd megsimogatta selymes haját, vagy megcsókolta az arcát. – Csakis ezért éltem túl az elvesztését – tette még hozzá halkabban.

Ilka ilyenkor elmélázva fürkészte a festményen mosolygó, szép arcot, és akarata ellenére kissé neheztelt rá, amiért inkább felment az égbe, ahelyett, hogy itt maradt volna vele, és kézen fogva együtt sétálnának a kedves parkban, amit annak idején ő álmodott ide, a Balatonra néző domboldalra.

Most biztosan nem tetszene a kertünk Anyuskának – gondolta a kislány, miközben Kálmán kezét fogva kiszállt a hintóból. A park siváran és szürkén szomorkodott, a fák ágain a levelek csenevészek voltak, és ha az ágyásokban nagy nehezen ki is nyílt néhány virág, az egész tavasszal kitartó éjjeli fagyok és a zord, szeles nappalok a többségüket kipusztították. Az öreg kertész, aki még Cecília idejében kezdett el náluk dolgozni, és a szeretett úrnője emlékéért szívügyének tekintette a parkot, fáradhatatlanul újra ültette a tavasz hírnökeit, ám a harca eddig hiábavalónak bizonyult. Ráadásul ma ereje teljében tért vissza a véget nem érő tél, és a csípős szélben a kertész borzongva dörzsölgette a karját.

– Jó napot, Mihály bácsi! – köszönt rá Kálmán komoran a kertészre. – Ugyan, ne fagyoskodjon itt kint, barátom. Sáros a föld, és láthatja, a hó is hull. Nincs értelme most az ágyásokkal vesződni!

A kertész levette a kalapját, és a fejét meghajtva köszöntötte őket, de nem szólt semmit. Ilka visszafordulva látta, hogy a zsákjába rakta a szerszámait, és lehajtott fejjel a kapu felé ballagott. Ő is belátta, hogy ezen a napon hiábavaló minden kinti munka.

Ugyanígy a falu környéki földeken is alig indultak el az ilyenkor már régen esedékes tavaszi munkák. Kálmánt ez még jobban aggasztotta, mint a kietlen park és a lekókadt, megbarnult nárciszok. Ezek ugyan szívfacsaró látványt nyújtottak, ám az elmaradt, elkésett vetés, a fejletlen szőlőtövek, az elfagyott gyümölcsösök akár éhínséggel is fenyegethetnek. A tavalyról maradt tartalék vajon meddig lesz elég? Még egy hónapig? És utána? Mi lesz, ha ez az év valamiért ilyen elátkozott marad, és továbbra sem remélhetnek javulást?

Ebbe egyelőre nem akart belegondolni… Különösen azért nem, mert hiába törte a fejét, nem tudott megoldást erre a bajra.  Ambrus szerint imádkozni kell… persze, hiszen azt is teszi! De ez nyilvánvalóan nem lesz elég. A közmondás szerint Isten is csak azokat segíti, akik magukon is igyekeznek segíteni.

Odabent, a házban kellemes meleg fogadta őket: a cselédek begyújtottak a kandallóba, és a nehéz, szépen faragott tölgyfa bútorokkal berendezett, olykor ebédlőként is szolgáló, barátságos szalonban a megterített asztalon hófehér abrosz és apró, színes virágokkal pingált porcelántányérok jelezték, hogy vasárnap van, az Úr napja, amit illik így is megtisztelni.

– Isten hozta a méltóságos uramékat! – köszönt be a szakácsné, Erzsi néni, aki egy tál gőzölgő levest tartott a kezében, majd nyomban le is tette az asztalra. – Így ni! – mondta elégedetten. – Hozzá is láthatnak, miután levetkőznek. No, mondják már, micsoda cudar egy időnk van ma is – tette még hozzá fejcsóválva. – Öreganyám sem emlékszik ilyenre, hogy május elején hó essen! Na, egyenek ebből a jó meleg levesből, biztosan egészen átfagytak.

–  Ambrus atya szerint ez a bűneink miatt történik – újságolta Ilka, aki a szeretett szakácsnő láttán menten jobb kedvre derült. Erzsi néni szinte a születése óta a nagymamáját pótolta számára. – De Apus szerint ez badarság. Igaz? – nézett Kálmánra, aki szomorúan elmosolyodott, de nem felelt. Erzsi néni azonban felfortyant.

– Az a savanyú képű gyászhuszár! Annak idején már a szegény Cecília asszonyunknak is folyton sugdosott…

– Hallgasson már! – förmedt rá szokatlanul erélyesen Kálmán, aki egyébként kedvelte a nagyszájú szakácsnőt, és általában elengedte a füle mellett a fecsegését. – Már csak az hiányzik, hogy maga is mindenféle bolondsággal kezdje tömni a kislányom fejét! – tette hozzá halkabban.

Erzsi néni nyomban elhallgatott, és még az ujját is a szájára tapasztotta, jelezve, hogy ezennel lakatot tett rá. Ezúttal Ilka sem kezdett el kérdezősködni – érezte, hogy most hiába is tenné. Noha nagyon is kíváncsi volt, hiszen az édesanyát emlegették, róla pedig mindent szeretett volna tudni. Az égvilágon mindent. Meg is fogadta magában, hogy ennek az elejtett megjegyzésnek egy adandó alkalommal majd utána fog járni.

A levest szótlanul kanalazták, és Ilka néha aggodalmas pillantást vetett az ablakra, amin keresztül most csak a szakadatlanul hulló hópelyheket látta. Közben azon tanakodott, hogy talán érdemes lenne újra elővenni a szánt, amit, ponyvával letakarva, már vagy egy jó hónapja eltettek az istálló egyik félreeső sarkába, várva a következő telet – akkor még azt gondolták, hogy csak hosszú hónapok múlva érkezik meg majd újra. Legszívesebben ezt is megkérdezte volna Apuskától, de nem merte. Általában egyáltalán nem tartott a férfitól, és mindent azonnal elmondott neki, mihelyt az eszébe jutott, most azonban az apja olyan komoran, láthatóan gondolataiba merülve ült az asztalnál, hogy nem volt mersze őt megzavarni.

A szán végül mégsem került elő, mivel a lehullott hó azon nyomban el is olvadt. Délután, közvetlenül az alkonyat leszállta előtt, még a nap is előbukkant a kékesszürke felhők mögül, és bíborszín, vörös és narancssárga színekbe vonta az ég alját.

Bolond egy világ járta ebben az évben, az bizonyos!

• • •

Füred, 1816 júliusa

Eltelt néhány hét, jócskán benne jártak a nyárban, éppen abban a hónapban, amikor máskor már régen odakint a földeken dolgozik a falu apraja-nagyja, a férfiak kaszával, széles suhintásokkal vágják az aranysárga búzát, az asszonyok pedig kévébe kötik, mind bőségesen verejtékezve, a csuklójukra kötött ronggyal törölgetve a homlokukat és a felső ajkukat. Pihenőidőben aztán jólesik hosszasan kortyolni a kulacsokból, amelyek az árnyékban sokáig megőrzik a kútvíz hűvösségét.

Most azonban nyoma sem volt a forróságnak, sem az aranyló kalászoknak, és lassan mindenkin úrrá lett a kétségbeesés. A májusi hó után efféle váratlan „égi áldásban” ugyan már nem volt részük, de a várva-várt jó idő csak nem akart megérkezni. A nap szinte sohasem sütött ki, az égre mintha valaki egy piszkosszürke függönyt feszített volna fel, amin nem hatoltak át az éltető napsugarak. Folyton csípős szél fújt, dühödt viharok tomboltak, vagy éppen apró szemű, alattomos eső esett, amitől mindenhol mély, ragacsos sár borította az utakat.

Sándor kocsis a bajusza alatt káromkodva szállt le a bakról, amikor Györöky Kálmán hintója megfeneklett egy ilyen kátyúban, és a lovak semmilyen noszogatásra nem tudták kivontatni onnan.

– Mi történt, Sándor? – kérdezte az uraság, az ajtót kinyitva, de meg sem várta a választ. – Látom már – bólintott. – Várj, segítek.

Kiszállt a hintóból, és Sándorral együtt nekiveselkedtek, hogy a lovaknak segítve kimozdítsák a kocsi kerekét a mély sárból. Mindketten markos férfiak voltak, mégis megszenvedtek a feladattal. Miután jó fertályóra múlva a kerék végre kiszabadult, és a két férfi zihálva egymásra nézett, Sándor megcsóválta a fejét.

– Cudar világ köszöntött ránk, méltóságos uram – mondta, miközben levette a kalapját, és megtörölte a homlokát. – Mi lesz így velünk? A tihanyi  Ambrus atya szerint közeleg a világ vége, ezért jobb, ha mindenki felhagy a bűnös cselekedetekkel, és imádkozik, hogy kegyelmet nyerjen, ha eljő az óra…

– Eh,  Ambrus! – Györöky legyintett. – Tudom, miket hord össze. Csupa ostobaságot – tette még hozzá. – Persze az imádság, az soha nem árt. Hanem… a világ vége nem jött még el, egyet se félj, Sándor fiam.

– De akkor miért sújt minket az Úr ezzel az átkozott rossz időjárással? Már tavaly is nagy viharok voltak, és majdnem odalett a termés meg a jószág, de az idén még pokolibb ez a nyár. Lassan már hajózni, halászni sem lehet, tönkreteszik a hajókat, a hálókat a viharok.

Kálmán felemelte a fejét, és az egyhangúan szürke eget kémlelte. Ezúttal nem esett, ám mégsem bújt elő a nap… a felhők mögül csupán valami tétova fehér korong sejlett elő, mintha csak decemberben vagy januárban járnának.

– Azt hiszem, fiam, hogy valami történhetett a világban, tőlünk távol, amiről nem is tudunk, ám valamilyen módon mégis befolyásolja az életünket. Egy nagy katasztrófa következhetett be valahol, azért borítja be ez a hatalmas felhő az egész Földet. Máshol is ugyanilyen cudar a nyár, olvastam a bécsi és a német városokból származó újságokban is. Londonban, Párizsban a templomokban imádkoznak azért, hogy végre elálljon az eső. Az egész világ szenved, és senki sem tudja pontosan, miért történik ez velünk. A tudósok is csak találgatnak.

– Egy hatalmas felhő? – ismételte Sándor elgondolkodva. – És ez már örökké így marad?

– Nem! – Kálmán hevesen megrázta a fejét. – Biztos vagyok benne, hogy nem, de azt ne kérdezd, meddig fog tartani, mert nem tudom. Ezt az évet valószínűleg már így kell kihúznunk.  Ambrusra pedig ne hallgass többé – veregette meg a fiatal kocsis vállát. – Mondom, abban igaza van, hogy imádkoznunk kell, de a károgását engedd el a füled mellett.

Sándor elvigyorodott.

– Hát, másoknak sem tetszik már, hogy folyton az ördögöt festi a falra. A múltkor a prédikációja alatt néhányan már morgolódni kezdtek, amikor meg mise után kijött a templomból, többen kérdőre vonták, hogy mondja meg már végre, mit tegyünk, hogy elmúljon tőlünk ez az átok. „Vigaszra volna szükségünk, Atyám, nem folytonos ostorozásra még a temérdek bajunk mellett!” Ő meg csak azt hajtogatta, hogy ez a megérdemelt büntetésünk… kis híján el is tángálták.

Erre már Kálmán is elmosolyodott.  Ambrus igazán megérdemelt volna egy kiadós verést, és ha így folytatja, talán nem olyan soká meg is kapja… Jó lenne, ha valaki mást küldenének ide helyette a tihanyi apátságból! Ám mindezeket hangosan a világért sem mondta volna ki. Ehelyett felsóhajtott, és megcsóválta a fejét.

– Nem Ambrus atya tehet erről a nyomorúságról – mondta a szemöldökét ráncolva. – Igazából senki sem tehet róla, mint mondtam. De ha még sokáig tart a rossz idő, annak nem lesz jó vége.

Annak éhínség lesz a vége – tette hozzá gondolatban. Napról napra nőtt ennek a veszélye. Ősszel elvitte a termést az eső, és idén is késik a vetés, az aratás, és az emberek kezdenek kifogyni a tartalékaikból. Ez itt tehetős környék, szántóföldekkel, a búzamezők mellett gyümölcsösökkel, szőlővel, halban dúskáló tóval, vadban gazdag erdőkkel. Kálmán, amióta az eszét tudta, nem emlékezett szűk esztendőre, még a szülei elbeszéléséből sem. Az élet ritmusa itt a változó évszakokhoz igazodott, és mindegyik hónapnak megvolt a maga feladata és szépsége. A világnak ez a biztos, kiszámítható körforgása borult most fel, a szeretett, megszokott táj és a természet hirtelen ellenük fordult. Kálmán, mint már annyiszor az utóbbi hetekben, hónapokban, gombócot érzett a torkában, mintha menten elsírná magát. Ezt azonban nem tehette. Hamarosan megérkeznek – Sándor füttyentett, és a gyeplőt megrántva befordult a kocsival a kúriához vezető útra. Az uraság kinézett az ablakon, és meglepetten látta, hogy látogatóik vannak: az udvarban, a tornác előtt egy hintó állt, méghozzá egy nagy méretű, fényes feketére mázolt fogat, ajtaján színes, díszes címerrel.

– Storzék! – motyogta Györöky meglepetten.

Bécsi iskolatársának a felbukkanása igencsak váratlanul érte – nemcsak azért, mivel nem jelezte előre az érkezését, hanem mert annak idején, a hosszú diákévek alatt többször is kijelentette, hogy ha teheti, soha nem fog magyar földre lépni. Elmaradott, sötét helynek tartotta az országot, tipikus osztrák gőggel és tudatlansággal, és fennen hangoztatta azt a véleményét, hogy csak azért létezik még a magyar királyság, mivel a gazdagabb és fejlettebb nyugati, német ajkú tartományok életben tartják, noha csak kolonc a nyakukon, visszahúzó erő, ami hátráltatja a birodalom osztrák részeinek a fejlődését.

Egy ízben, a tullni katonai akadémián folytatott tanulmányai első évében egy ilyen pocskondiázás után Kálmán párbajra hívta ki az osztrák fiút, hogy megvédje hazája becsületét, és Josef Storz elfogadta a kihívást. Karddal vívtak, életre-halálra, heves vérmérsékletű, zöldfülű ifjak lévén. Végül, majd’ háromórás elkeseredett tusa után, verejtéktől és vértől csatakosan egymás szemébe néztek, majd egyszerre dobták el a fegyverüket, és egymás karjába borultak. Mindketten megkövették a másikat, és ettől kezdve jóbarátok lettek. Josef ugyan soha többé nem becsmérelte Magyarországot (legalábbis a barátja előtt nem), de azt az ígéretét, hogy be nem teszi ide a lábát – mind ez idáig – megtartotta. Kálmán néhány évvel ezelőtt, amikor Cecília még élt, feleségével meglátogatta Bécsben a barátját, ám már hosszú ideje nem látták egymást. Pár havonta levelet váltottak, de most, ebben a sötét és hideg évben valamiért úgy tűnt, nem igazán van mondanivalójuk egymásnak. Nemrégiben Josef is elveszítette a feleségét, így egyedül maradt kamaszodó fiával. Kálmán igazán együttérzett vele, de arról szó sem volt, hogy rászánja magát egy ilyen hosszú utazásra.

Annál meglepőbb volt, hogy Storz hintaját egyszer csak itt látja Füreden, a háza előtt. Kálmán a tornácnál kiszállt, majd intett Sándornak, hogy a kocsit a lovakkal vigye hátra, az istállóba. Mikor felment a lépcsőn, az egyik oszlop mögött egy nyurga, tizenkét éves forma fiút vett észre, zsinóros, prémes szegélyű katonai mentében, szégyenlősen mosolyogva és láthatóan dideregve a csípős szélben.

– Te csakis Olivér lehetsz – szólította meg a fiút. – Olivér Storz, nem igaz? Pendelyes korodban láttalak utoljára… te biztosan nem emlékszel már rám.

A kezét nyújtotta, amit a gyerek kissé tétován fogadott el, de aztán bátran és határozottan megszorította.

– Ja! – felelte, majd összecsapta a bokáját. Olyannyira hasonlított most az egykori Josefre, hogy Kálmán kis híján elnevette magát. Ám komoly maradt – nem szerette volna megbántani a fiút, aki már így is fülig vörösödött zavarában.

– És mondd, miért fagyoskodsz idekinn? – tette a vállára a kezét. – Gyere, fiam, kerülj beljebb!

Olivér vonakodott egy kicsit, de a házigazda invitálását igazán tiszteletlenség lett volna elhárítani, így végül követte őt. Az idősebb Storz már odabent volt, a duruzsoló kandalló mellett ült, és egy pohár fehér borral a kezében éppen jóízűen nevetett valamin. Kálmán csodálkozva nézte – vajon kivel diskurálhat? Csak nem a szakácsnővel? Innen, a bejárattól nem lehetett látni, ki ül a szemközti karosszékben. Hirtelen a szíve is nagyot dobbant. Cecília! – futott át egy pillanatra az agyán. Igen, akkor volt ebben a házban ilyen kedélyes hangulat, mikor a felesége még élt. Ő mindenkit azonnal levett a lábáról, és bárkivel el tudott társalogni, méghozzá úgy, hogy az illető a világ legokosabb, legszellemesebb emberének hihette magát.

Ám ez lehetetlen volt… Cecília halott, immár nyolc esztendeje, ami első hallásra hosszú időnek tűnik, mégis úgy fáj a hiánya, akár a legelső percben.

Kálmán előrébb lépett, és ekkor már látta, hogy Joseffel szemben a lánya, Ilka ül. Hát persze! Ki más fogadta volna a váratlan vendégeket, ha nem a ház úrnője, akinek már ilyen fiatalon az édesanyja örökébe kellett lépnie? Úgy tűnik, ez különösebb nehézség nélkül sikerült is neki.

Josef ebben a pillanatban vette észre a barátját – nyomban felállt, és a két férfi hosszan szorongatta egymás kezét.

– Isten hozott, cimbora – mondta végül Kálmán, majd a háta mögött feszengő Olivérhez fordult. – Ezt a legényt meg odakünn találtam, a tornácon. Behívtam, nehogy meghűljön itt nekünk. Hát mondd, mi szél hozott titeket erre?

Storz nevetve csóválta a fejét.

– Ez az ostoba kölyök megmakacsolta magát, amikor látta, hogy senki más nincs itthon, csak a bájos leánykád, és hogy az érkezésedig az ő társaságát fogjuk élvezni. Ej, tudod, milyenek ezek az ifjoncok! Olivér kijelentette, hogy ő inkább kinn marad a friss levegőn, beszélgessek csak egyedül a Györöky kisasszonnyal. – A barátjára kacsintott, míg Olivér vöröslő füllel a csizmája orrát nézegette.

– És az én Ilkám jól helytállt háziasszonyként? – kérdezte Kálmán széles mosollyal, miközben kedvtelve nézte a lányát, aki büszkén kihúzta magát, és leplezetlen megvetéssel mérte végig az apja mögött zavartan toporgó fiút.

– Tökéletesen! – Josef elismerőn meghajtotta a fejét. – Még ezzel a kitűnő helyi borral is megkínált, és remekül elszórakoztatott. Megjegyzem, jól beszél németül is.

– Igen… – Kálmán megköszörülte a torkát. Ekkor már mindketten újra helyet foglaltak. – Én magam tanítottam őt. Nem szerettem volna én sem elfelejteni a nyelvet, és Ilka igencsak fogékonynak bizonyult. Vannak napok, amikor csakis németül beszélünk egymással. De… még mindig nem mondtad el, minek köszönhetjük a szerencsét. Beláthatod, hogy már csak azért is kíváncsi vagyok, mivel emlékszem, mennyire tiltakoztál az ellen, hogy valaha is erre a földre tedd a lábad.

Josef arca elfelhősödött, és mielőtt válaszolt volna, belekortyolt a borába.

– Ifjúkori túlzás volt, ahogyan akkoriban beszéltem. Ma már nem vagyok rá büszke… És ha tudtam volna, hogy ilyen finom boraitok vannak! – felemelte a poharát, és összehúzott szemmel gyönyörködött az aranyszínű, olajosan csillogó badacsonyi nedűben.

Kálmán nevetett.

– Ne érts félre, örülök, hogy itt vagytok – felelte aztán elkomolyodva. – De ez nem a legszerencsésebb idő a látogatásra. Idén minden bizonnyal nem számíthatunk ilyen zamatos borokra sem.

Josef bólintott.

– Így van… istencsapása ez az időjárás. Már tavaly ősszel is folyton esett, gondolom, nálatok is – Kálmán bólintott. – Idén januárban meg, nem sokkal újév után, szabályos vihar tört ki Bécsben, dörgéssel, villámlással. Hátborzongató látvány volt!

– Itt is kemény telünk volt. Január végén egy többnapos hóvihar szinte elevenen eltemetett minket. A Balaton már előzőleg befagyott, és a ráhullott hótól nem is láttuk, hol végződik a szárazföld, és hol kezdődik a tó. Többeket útközben ért a vihar és a fagy, például innen nem messze egy lakodalomból hazafelé tartó társaságot, akik mind egy szálig odavesztek. Volt, akit csak napok múltán találtak meg… elsodorta őket a szél. De sok állat is elpusztult, és házakat, istállókat rongált meg a förgeteg. Némelyik faluban a templomtorony is ledőlt, itt nálunk ez szerencsére nem következett be.

A többiek némán hallgatták a házigazda beszámolóját. Ilka is jól emlékezett azokra a napokra… a szél félelmetes, fütyülő hangjára a kéményekben. Úgy rettegett, hogy éjszaka átszökött Erzsi nénihez, és együtt, összebújva imádkoztak, hogy Isten irgalmazzon nekik, és ne döntse fejükre a házat.

Josef nem válaszolt – az ablakhoz lépett, és elismerő pillantással végigpásztázta az eléje táruló pompás kilátást. Felemelte a poharát, mintha csak a szürke ég hátteréből kékeszölden kiváló roppant víztömeget köszöntené vele. – Szavamra, csodálatos ez a táj! Mintha Isten jókedvében teremtette volna. El tudom képzelni, milyen lehetett a vastag hótakaró alatt… Akkor is bizonyára szép volt, ámbár félelmetes… Nem igaz?

Kálmán elégedetten elmosolyodott, és már éppen válaszra nyitotta a száját, amikor valaki megelőzte.

– Josef bácsi, hát, ha még este meglátja majd a naplementét! – vágott közbe Ilka, majd az édesapjára pillantott megerősítésért. – Nem igaz, Apus? Máskor is gyönyörű, de mostanában, néhány hete még sokkal színesebb, mint eddig volt…

– Igaz! – bólintott Kálmán. – Mintha a természet ezzel akarna kárpótolni minket a cudar időjárásért. Valóságos színáradatot láthatunk, mintha valami gigantikus tűzijáték lenne esténként az égen… persze, már amikor nem takarja el vastag felhőzet ezt az esti látványosságot. Sokszor eszembe jut az is, hogy ha szegény Cecíliám élne, milyen szívesen megörökítené – mindig örömmel festette meg a naplementét, és innen, a kertünkből nagyszerű kilátás nyílik a tóra, valamint a Tihanyi-félszigetre, ami bármikor csodás témát kínál a műkedvelő festőknek.

– El is hiszem! – Josef még mindig kifelé bámult az ablakon, mintha nem tudna betelni a látvánnyal. – Sajnos azonban úgy tűnik, hogy ma nélkülöznünk kell ezt a látványt.

A gyülekező fekete felhőkre mutatott, amelyeken egyre halványabban derengett át a nap. Kálmán elkeseredetten csóválta meg a fejét.

– Mindjárt le is száll a fekete éjszaka. Borzalmas, hogy nyár közepén már kora este teljes sötétségben botorkálunk. Ilkám, hozd a gyertyát…

– De hová lett Olivér úrfi? – kérdezte Ilka, aki eddig a szeme sarkából figyelte a háttérben meghúzódó fiút. Mulattatta, hogy az tüntetőn tudomást sem vesz róla – egy ízben pillantott csak felé, mintegy véletlenül, és ekkor Ilka nagy kísértést érzett, hogy kinyújtsa rá a nyelvét. Ám visszafogta magát, attól tartva, hogy esetleg Apuska észreveszi, és megbünteti, megszégyeníti az illetlen viselkedésért. Azért azt nem tudta megállni, hogy az orrát ne fintorítsa el – ezt látva Olivér csak még fensőségesebb képet vágott, Ilka pedig halkan kuncogott. Arra azért ügyelt, hogy a két idősebb férfi ne hallja meg – de Olivér lehetőleg lássa, milyen jót mulat a fennhéjázásán.

Most azonban egy ideje már nem nézett a fiú felé, annyira lekötötte a beszélgetés és különösen az édesanyjáról elhangzott szavak. Apus már sokszor mesélt arról, hogy Cecília mennyire szeretett festegetni, de akárhányszor szívesen meghallgatta. A szobája falán függött is egy kép, amely éppen a Tihanyi-félszigetet ábrázolta egy szép nyári estén, naplementekor. Elábrándozott, közben pedig ez a buta fiú fogta magát és megszökött. Pont, amikor eltűnik a láthatárról az amúgy is sápadtan pislákoló nap, és pillanatok alatt koromfekete éjszaka borul a környékre. A felhők miatt a csillagok és a hold sem látszik. Ilka jól tudta, hogy ilyenkor nem tanácsos kimenni a házból, hiszen az ember még a cipője orrát sem látja, és a kertben nagyon könnyű nekimenni egy fának, vagy beleesni egy árokba. Ennek a gőgös városi fiúnak azonban nyilvánvalóan fogalma sincs erről.

A két férfi azonnal felvette a kabátját, kalapját, és Sándorral, a kocsissal elindultak megkeresni Olivért. Ilka az ablakból bámészkodott, és látta, ahogyan fáklyákat gyújtanak, majd lóra ülnek. Az eső ismét eleredt, és vigasztalanul kopogott az ablak üvegén. A kislány egyszer csak összerezzent – valaki óvatosan megérintette a vállát. Megfordult, és meglepetésére Erzsi nénit pillantotta meg. Az idős asszony ilyenkor általában már nyugovóra tért, hiszen egész nap lótott-futott, főzött, a cselédeket, szolgálókat dirigálta: a háztartás vezetése nagyrészt az ő vállára nehezedett. Most azonban még teljesen felöltözve, bár kissé félrecsúszott főkötővel és álmosan pislogva nézett Ilkára.

– A fiatalurat keresik, ugye? – kérdezte. Ilka bólintott.

– Látta őt, Erzsi néni?

– Azt hittem, csak a lovakhoz megy ki – mentegetőzött a szakácsnő. – Már lefekvéshez készülődtem, egy gyertyával indultam a hálóm felé a sötét folyosón, amikor elsuhant valaki mellettem. Jól meg is ijedtem… de akkor láttam, hogy a vendég fiatalúr az, és ezért nem szóltam semmit. Úgysem értette volna, nem beszél magyarul, nem igaz?

Ilka kuncogott, de rögtön el is komolyodott.

– Valóban nem, és nagy butaság volt tőle, hogy ilyenkor, az éjszaka kellős közepén kiment. Még ha csak a lovakhoz is… de biztosan nem csak az istállóig ment, akkor már megtalálták volna. Jaj, Erzsi néni, úgy aggódom érte! Persze egy felfújt hólyag, én mondom. Látta, hogyan viselkedett? Pedig a papája egészen barátságos, és ha ő nem is beszél magyarul, én beszélek németül. Mégsem szólt hozzám egy szót sem!

Erzsi néni elmosolyodott.

– Az ilyen fiatal fiúk gyakran azért olyan pökhendiek, mert így akarják palástolni a zavarukat. Nem kell reá haragudni, kisasszonyka! Inkább jöjjön, mondjunk el egy imát azért, hogy mielőbb megtalálják.

Ilka beleegyezőn bólintott, és engedelmesen követte Erzsi nénit az édesanyja egykori szobájába, ahol egy egyszerű fakereszt és egy imazsámoly állt a szoba egyik sarkában. A kislány mindig ide jött imádkozni, akár egyedül, akár Erzsi nénivel. Mostanában elég gyakran fohászkodott a Jóistenhez: azért, hogy süssön ki végre a nap, sarjadjon ki a vetés, és ne kelljen rettegni attól, hogy netán mostantól már mindig így lesz… Most pedig azért, hogy Olivér épségben előkerüljön. Ha már ő nem indulhatott a keresésére – pedig ismeri olyan jól a környéket, mint az édesapja vagy Sándor, a vendég bácsinál pedig sokkalta jobban.

– No, jöjjön, Ilka kisasszony, ideje nyugovóra térni – Erzsi néni gyengéden megfogta a lány vállát. – Mi úgysem tudunk segíteni a kutatásban.

– Én megvárnám, míg hazaérkeznek – emelte fel Ilka a fejét. A szakácsnő elmosolyodott.

– Hát ennyire a szívén viseli annak a fiatalúrnak a sorsát? – Ilka már nyitotta is a száját, hogy tiltakozzon, de Erzsi néni megcsóválta a fejét. – Jól van, jól van! Nem bánom én, várja meg őket, de a szobájában és a hálóruhájában, nem felöltözve.

Ilka bólintott. Odafönt, a szobájában Erzsi néni segítségével levetkőzött, megfésülködött, és a néni éjszakára befonta a haját. Közben hatalmasakat ásított, és mikor végzett, nyomban el is köszönt a kislánytól. Ilka megfogta a gyertyáját, és az ablakhoz telepedett. Innen napközben csodás kilátás nyílott a Balatonra, még szebb, mint odalentről, a szalonból, ám most hiába meresztette a szemét, a koromsötéten kívül semmit sem látott. A fiú keresésére indult három férfi már messze járhatott, vagy éppenséggel a ház túloldalán lehettek, mivel a fáklyák imbolygó fényét sem látta sehol. Az ablakon az esővíz lassan csordogált lefelé – jobb híján a vízcseppeket bámulta, ám hamarosan úgy elálmosodott, hogy már alig bírta nyitva tartani a szemét. Elaludni azonban nem akart – ismét megfogta a gyertyát, és az ajtajához lopakodva résnyire nyitotta, majd óvatosan kikukucskált. A folyosó – ahogyan arra számított is – teljesen kihalt volt. Kilépett, becsukta maga mögött az ajtót, és mezítláb, hálóingben lement a szalonba. Ott a kandallóban még pislákolt a tűz, így jóval barátságosabb volt, mint a ház többi része. Letelepedett ugyanarra a karosszékre, amelyen délután is ült, amikor Storz bácsival beszélgetett, fázósan maga alá húzta a lábát, majd szinte észrevétlenül mély álomba merült. Nem tudta, meddig alhatott itt, de álmában mintha Olivért látta volna, bőrig ázva, csöpögő és a fejéhez lapuló szőke fürtökkel, és már jóval kevésbé fennhéjázó arckifejezéssel, mint napközben.

– Was machst du hier?{2}

A kislány felkapta a fejét, és kikerekedett szemmel bámult az előtte álló fiúra. Ezek szerint nem álmodott… Olivér valóban megjelent a szalonban, és megfogta a vállát. Odanézett – a fiú keze még mindig a hálóingjén volt, csupa víz lett tőle a vékony kelme.

– Elaludtam – válaszolta ő is németül, majd ásított egyet. – És te hogy kerülsz ide? Mindenki téged keresett… Tényleg! – kihúzta magát és körülnézett. – Hol vannak Apusék?

– Engem keresnek? – Olivér arcán aggodalom látszott.

– Igen! – Ilka felállt a karosszékből, és felszisszent. A lába elzsibbadt a kényelmetlen alvópózban. – Mégis, szerinted hol lennének? Nem ülhettek itt karba tett kézzel, várva, hogy majdcsak előkerülsz – folytatta fintorogva, a lábfejét dörzsölgetve. – De mégis, hol voltál?

– Majd elmondom – Olivér megint felszegte a fejét, és arcára kiült a szokott gőgös kifejezés. – De nem neked, hanem apámnak. Hová mentek, nem tudod?

– Honnan tudjam? – Ilka vállat vont, miközben a lábujjait mozgatta, hogy visszatérjen beléjük az élet. – De a helyedben nem várnám ennyire, hogy visszajöjjenek, jól ki fogsz kapni!

Olivérnek az arcizma sem rezdült a szavaira. Úgy tűnt, mintha elgondolkodott volna, majd megfordult, és elindult a kijárat felé. Ilka utánaszaladt, és megragadta a karját.

– Hová mész megint? Megbolondultál?

– Meg kell találnom apámékat!

– Persze! Ők téged keresnek, te őket, ők megint téged, és ennek sohasem lesz vége. Különben is… csuromvíz vagy, le kéne vetkőznöd és megtörölköznöd.

Olivér ezekre a szavakra fülig vörösödött, és felháborodottan nézett a kislányra.

– Hogy merészelsz ilyen hangon beszélni velem? – kérdezte a dühtől elcsukló hangon. – Mit képzelsz magadról, te… te kis mitugrász!

Ilka kis híján elnevette magát, de végül csak vállat vont.

– Felőlem! Menj ki ismét, és fázz meg. Holnap aztán fel sem tudsz majd kelni az ágyból. Te hős! – tette még hozzá megvetően, majd egy lépést hátrált, mivel a fiú arckifejezését látva arra számított, hogy nyomban megüti. – Jól van, na! – folytatta békülékenyebb hangon. – Megyek, szólok Erzsi néninek. Te addig maradj itt! – futtában még visszaszólt: – És higgadj le!

Erzsi néni sopánkodva magára kapott egy pongyolát, papucsot húzott a lábára, és az orra alatt halkan szitkozódva sietett le Ilka nyomában a szalonba. A kislány attól tartott, hogy mire leérnek, Olivér már nem lesz sehol, de ez a félelme nem igazolódott be. A fiú az ő karosszékében ült, a kandalló előtt, és éppen a lábáról próbálta lerángatni a csizmát. Erzsi néni szó nélkül letérdelt, és segített neki.

– De hiszen maga bőrig ázott, fiacskám – mormolta, jól tudva, hogy a fiatalúr egy szót sem ért belőle. – Kellett magának ebben az ítéletidőben kint csavarogni! Látja, kisasszony – fordult Ilkához –, szót kell fogadni a szüleiknek, nem a maguk feje után menni. Most aggódhatunk érte, meg ne hűljön, és azért is, hogy az édes apjauráék épségben hazaérjenek.

Ilka nem válaszolt, noha Erzsi néni mintha az ő gondolatait mondta volna ki hangosan. Az ablakhoz lépett, és a függönyt félrehúzva kikukucskált. A sötétségen kívül még mindig nem látott semmit.

A három férfi csak hajnalban ért haza, fáradtan, elcsigázva és elkeseredetten a kutatás sikertelensége miatt. Mikor aztán meghallották, hogy Olivér már órák óta itthon van, és most az igazak álmát alussza, mind megkönnyebbültek, de az öröm érzését hamar felváltotta a harag. Storz, miután átöltözve visszatért a szalonba, felhajtott egy kupica pálinkát, majd ököllel az asztalra csapott.

– Ez az átkozott kölyök! – mennydörögte. – Csak keljen föl… megemlegeti ezt az éjszakát, arról biztosíthatlak, barátom!

– Ugyan, csillapodj! – nyugtatta őt Kálmán. – Egyetértek, hogy büntetést érdemel, de előtte hallgasd meg őt is. Hátha fel tud valamit hozni a mentségére.

Olivér hamarosan tiszta ruhában, megfésülködve, lesütött szemmel állt az apja és a házigazdájuk előtt, akik kérdőre vonták az eltűnése miatt. Először egy szót sem volt hajlandó mondani, makacsul összeszorított szájjal bámulta a csizmája orrát, de mikor Storz ezredes gyávasággal vádolta, felkapta a fejét, és szikrázó szemmel nézett rájuk.

– Nem vagyok gyáva! – mondta önérzetesen. – Sajnálom, amit tettem, de nem gyávaságból hallgatok, csak… – megint lehajtotta a fejét.

– Nos? – unszolta őt Storz.

– A lovakat akartam megnézni az istállóban – bökte ki a fiú. – Már amikor ma megérkeztünk, felfigyeltem rá, milyen szép hátasai vannak Györöky úrnak. Az egyik deres kanca különösen tetszett. Őt szerettem volna alaposabban szemügyre venni, és ha lehet, kipróbálni.

– De miért nem kértél meg rá, hogy megmutassam a lovat? – kérdezte tőle Kálmán közelebb lépve, hogy a fiú szemébe nézhessen. – Nem tagadtam volna meg tőled… sőt, fel is ülhettél volna Angyalra.

– Angyal! – ismételte Olivér. – Szóval ez a neve. Fel is ültem rá – tette hozzá röstelkedve. – Arra gondoltam, hogy megyek vele egy kört itt az udvarban. Nem szándékoztam megszökni… csak untatott a benti társalgás, és arra gondoltam, miért ne tölthetném az időmet inkább azzal a gyönyörű lóval? Ám nem vettem számításba, mennyire szeszélyes jószág. Amilyen szép, olyan ideges…

– Ez igaz! – Kálmán elmosolyodott, és megcsóválta a fejét. – Angyal senkit sem tűr meg a hátán, kivéve engem és Ilka lányomat.

– Ezt én is megtapasztaltam – Olivér lehorgasztotta a fejét, Ilka pedig a szájára tapasztott kézzel kuncogott.

– Csak nem levetett magáról? – kérdezte Storz, akinek egy csapásra eltűnt az arcáról az iménti szigorú kifejezés, és a fiához lépett. – Megsérültél? – a vállára tette a kezét, és maga felé fordította. Olivér nem válaszolt.

– Nagyobb baja nem lehet, hiszen talpon van – jegyezte meg Kálmán. – Inkább a büszkeségén esett csorba, nem igaz, fiam?

Olivér még mindig hallgatott.

– Jól van, elmehetsz – mondta neki Storz. – Majd még gondolkodom rajta, mi legyen a büntetésed, de most azt hiszem, pihenésre van szükséged. Mint ahogy nekünk is.

A nap további része, különösen Ilka számára, igencsak unalmasan és csendesen telt. Odakint még mindig rossz idő volt, hideg és szemerkélő eső, idebent pedig Erzsi nénin kívül nem akadt társasága. Végül gondolt egyet, a vállára terítette a köpenyét, a csuklyát a fejére húzta az eső ellen, és kiszaladt, egészen az istállókig. Angyal, az ezüstösen csillogó szőrű kanca békésen eszegetett a szokott helyén, mintha mi sem történt volna, és mintha előző este nem viselkedett volna olyan komiszul a vendégükkel. Ilka rámosolygott, és gyengéden megsimogatta az orrát.

– Angyal, hát te meg mit műveltél? Ledobtad azt a fiút? Érezted, ugye, milyen csúnyán viselkedett velünk. Különösen velem… Rossz fiú ez, remélem, nem sokáig maradnak itt nálunk.

Egyszer csak úgy érezte, valaki nézi őket, ezért megfordult. Nem tévedett; Olivér állt az istálló ajtajában, és őket bámulta. Ilka elpirult, noha tudta, hogy a fiú nem értette a szavakat, amiket az imént Angyalhoz intézett.

– Téged megtűr a hátán? – kérdezte Olivér némi irigységgel a hangjában, majd közelebb lépett, és tétova mozdulattal megsimogatta a kanca orrát. – Pompás állat – tette még hozzá elismerő biccentéssel. – Bécsben is sok szép lovat láttam, de ilyen gyönyörűeket, mint apád istállójában, még soha. De az ilyen kislányoknak, mint te, pónilovuk szokott lenni.

Ilka megvetően felszisszent. Még hogy póniló! Miért nem mindjárt szamár?

– Engem még sohasem vetett le Angyal – felelte, és büszkén felszegte a fejét. – És soha nem volt pónilovam. De Angyal valóban szeszélyes jószág, apám sem szereti megülni. Ő az én lovam!

Olivér bólintott, majd körülnézett.

– És melyik lovat ajánlanád nekem? Te biztosan jól ismered őket.

Ilka ismét elpirult, ezúttal a dicséret miatt.

– Nos… – kezdte, és a homlokát ráncolva, ő is körbehordozta a tekintetét az istállóban. – Talán Csinost ajánlanám. Amott, azt a pej kancát. Ő a másik kedvencem – ő is fürge és gyors, de egyébiránt olyan, mint a kezes bárány.

Olivér arca elborult, mintha rossz néven vette volna, hogy ez a kis szemtelen fruska a legkezesebb lovat ajánlja neki – mintha kétségbe vonná a lovaglótudományát. Ám az éjszaka történtek után és a fájó ülepére gondolva igazából neki sem volt nagy kedve egy újabb önfejű jószággal bajlódni, így lenyelte a büszkeségét, és újra bólintott.

Kisvártatva Erzsi néni, aki éppen a szalonban tett-vett, a lehető legnagyobb csendben, nehogy felébressze a szunyókáló barátokat, meglepetten lépett az ablakhoz, és kinézett rajta. Mintha az imént lódobogást és hangos nevetést hallott volna… Ilyesmi nagyon régen nem fordult elő ebben a házban, hacsak nem számítjuk az Ilka kisasszony gyermeki kacagását. És most is ő volt az, természetesen, méghozzá a vendég úrfival, aki eddig olyannyira fennhordta az orrát. Ejnye, úgy tűnik, az éjszakai kalandja és az ezzel járó ijedtség jó hatással volt rá – rájött arra, ami végig ott volt az orra előtt, mégpedig, hogy Ilka kisasszonyban egészen jó kis játszópajtást is találhat magának. Halványan elmosolyodott – a két gyermek láttán egykori úrnője jutott eszébe, a fiatalon meghalt Cecília, akinek a távozásával mintha a boldogság, a jókedv is eltűnt volna ebből a házból. Ők ketten az urasággal kacagtak ennyit valaha… Kálmán úr törekedett rá, hogy a kisleány a gyászból a lehető legkevesebbet érezzen, és hál’ istennek a gyermek derűs, vidám természetű, amilyen az édesanyja is volt… de ennek ellenére Cecília nélkül bizony szomorúbb, szürkébb ez a ház.

Olyan, mint mostanában az egész világ. Mint minden ebben az átkozott évben, amikor nem volt tavasz, és most már nagyon úgy tűnik, hogy nyár sem lesz.

Másnap aztán mintha varázsütésre mégis beköszöntött volna a nyár. Kisütött a nap, elvonultak a szürke felhők, és nappal olyan meleg volt, hogy Kálmán levette a kalapját, és a zsebkendőjével megtörölte verejtékező homlokát.

– Nos, barátom – fordult a mellette az egyik lován lassan poroszkáló Josefhez. – Lehetséges, hogy te és Olivér meghoztátok a szerencsénket, vagyis a jó időt. Végre mintha visszatért volna az élet a régi kerékvágásba.

A közelben lévő szántóföldekre mutatott, ahol a környékbeli jobbágyok serénykedtek, igyekezve bepótolni az eddigi borzalmas időjárás miatti elmaradásokat.

– Ez valóban szívderítő látvány – mosolygott a barátja. – És reméljük, hogy most már így is marad. Akkor talán még megmenthető ez az év, nem igaz?

– Jó lenne… – Kálmán homloka elfelhősödött. – Már az előző pár évben sem volt túl bőséges a termés, kivált a tavaly őszi esőzések nehezítették meg a dolgunkat. Már attól féltem, hogy ha az idei nyár is odalesz, semmi sem ment meg minket az éhínségtől. De igazad van, ha mostantól ilyen vagy legalább hasonlóan szép időnk lesz, behozhatjuk a lemaradást, és megmenekülhetünk. De most gyere… – intett Josefnek, hogy kövesse.

A part felé tartva egyre nagyobb, egyre előkelőbb házak mellett haladtak el, amiket a vendég érdeklődve mustrált. Látszott az arcán, nem is hitte volna, hogy ebben a tó menti faluban ilyen szép és modern épületek is lehetnek.

– Ez itt az Esterházy-szálló – magyarázta Györöky, széles karmozdulattal körbemutatva. – Az ott pedig a Nagyvendéglő. Amott, a legnagyobb, a Horváth-ház, abban talán száz vendégszoba is van. Emez, amelyik éppen épülőben van, bizonyos Fülöp József veszprémi postamester háza lesz… ha elkészül valamikor. Az idei ítéletidő az építkezéseknek sem kedvez.

Most azonban, a szép napot kihasználva, sokan sürögtek-forogtak az épülő ház körül. Talicskákon téglát hordtak, gerendákat emeltek a vállukra, és egy árnyas sarokban bőrkötényes kőfaragó munkált meg egy fehér márványtömböt – a finom por az öltözékét és a haját is beborította. Storz irigykedve nézte – az igazat megvallva ő is szívesen elfogadott volna egy vadonatúj házat itt, ezen a gyönyörű környéken.

– Az pedig ott a forrás, amiről beszéltem – folytatta Kálmán látható büszkeséggel a parti látványosságok bemutatását.

– A híres savanyúvíz – bólintott Josef. – Az előző napon Kálmán már hosszasan ecsetelte neki a gyógyvíz áldásos hatásait, és megbeszélték, hogy ma ellátogatnak ide. Őszintén szólva csak azért egyezett bele, hogy a barátja befejezze végre a forrásvíz méltatását. Persze-persze… ez a világ legfinomabb és leghasznosabb gyógyvize, ez magától értetődik!

Ám most, amikor messziről megpillantotta a kutat, elámult. Eddig azt hitte, hogy csak valami sziklából vagy a földből előbugyogó vízsugár lesz a forrás… nem gondolta, hogy ilyen takaros kis pavilon és ilyen tiszta, gondozott, árnyas liget övezi, valamint sétautak kanyarognak körülötte.

– Milyen szép! – ismerte el.

– Igaz? – Kálmán megállt, és leszállt a lováról. – És ez nem az egyetlen forrás, de ez a legszebb és a legnépszerűbb. Ha engem kérdezel, ez a legízletesebb is. A másik vizét, amott, inkább fürdésre használják, ebből pedig inkább isznak. Gyere, kóstold meg te is.

Storz is leszállt a lováról, mindkét állatot kipányvázták egy fához, majd megálltak a kút mellett, és egy ideig szótlanul nézték a ritmikusan elő-előtörő vízsugár játékát.

– Kissé mintha zavaros lenne… – jegyezte meg Josef. – Biztos, hogy iható?

Kálmán elnevette magát.

– Hogy iható-e? Pendelyes korom óta, idestova több mint negyven esztendeje folyamatosan iszom belőle, és kutya bajom. Ellenkezőleg! A lehető legjobb hatással van az emésztésre, és gyomorpanaszok ellen a legdrágább patikaszert is felülmúlja. Amellett rendkívül ízletes, frissítő hatású. De minek is beszélek… próbáld ki magad. Tessék!

Lehajolt, és a zsebéből előhúzott kicsiny üvegpoharat megtöltötte, majd felegyenesedve átnyújtotta Josefnek. Ő néhány pillanatig még gyanakodva méregette a forrásvizet, amely mintha valóban nem lett volna olyan kristálytiszta, mint, mondjuk, az Alpok sziklái közül fakadó hegyi patakok vize – mintha a pohár falán valami leheletfinom üledék csapódott volna le. Mindezek ellenére nem volt gusztustalan látvány, és ki tudja? Lehetséges, hogy éppen ez az üledék adja a víz gyógyító erejét. Josef átvette a poharat, és egyetlen hajtásra kiitta a tartalmát.

A víznek elsőre furcsa íze volt… valóban kissé savanykás, de nem kellemetlen, inkább pezsdítő. Ő is lehajolt, újra megtöltötte a poharat, és ezúttal megforgatta a folyadékot a szájában, mielőtt lenyelte volna.

– Nocsak! – kacagott Kálmán. – Úgy gusztálod, mint valami nemes bort.

– A mi korunkban talán jobb is lenne többnyire gyógyvizet inni bor helyett – nevetett Josef is. – Főként, ha bebizonyosodik, hogy valóban jótékony hatással van az emésztésemre. Akkor haza is viszek belőle néhány palackkal.

– Sajnos az nem annyira egyszerű – csóválta a fejét Kálmán. – Ez a víz, kivált a meleg nyári időben, hamar elveszíti a frissességét és ezzel a gyógyerejét is. Bár… a tihanyi bencések hordókban is árusítják, még talán Bécsbe is szállítanak belőle. De ha rám hallgatsz, inkább frissen fogyasztod. Tudod-e, hogy már a rómaiak idejében is ismerték? A legendák szerint az özvegy Valéria császárné, aki itt a szomszédban, Tihanyban lakott, az édesanyját gyógyíttatta vele, és hálából egy Diánának ajánlott szentélyt is emeltetett ide. A lányomnak, Ilkának ezért Valéria a második neve. Ilona Valéria.

– Nagyon szép név! – Josef elmosolyodott a házigazdája lelkesedését látva. – És az a szentély nem maradt meg? – kérdezte, ezúttal nem csak udvariasságból, hanem mert valóban érdekelte a történet.

– Nem, sőt a múlt század elején szinte semmi sem volt itt, csak egyetlen kis fürdőház, iszap és nádas. A környékbeli pásztorok jártak ide itatni, más nem nagyon. De a század közepén az akkori bencés apát{3} már építtetett tetőt, oszlopokat és kőpadokat a kút köré. A szüleim már emlékeztek az első fürdőházakra is, én pedig arra, amikor a Helytartótanács először küldött ide vegyészeket meg orvosokat, hogy vizsgálják meg a víz összetételét és hatásait.{4} Azóta pedig évről évre egyre népszerűbb a mi Füredünk, és egyre több szép épület nő ki a földből. Már nemcsak a környékről járnak ide, hanem messzebbről, Budáról, Pestről vagy akár Erdélyből is. Elsősorban a víz miatt, de a boraink is híresek.

– Nos, akkor kénytelen leszek azokat is végigkóstolni – Josef tréfás sajnálkozással ingatta a fejét, mire Kálmán a vállát átfogva magával húzta a barátját.

– Azokat is kóstolunk majd, nem is akármilyeneket. De menjünk tovább… használjuk ki ezt a jó időt, sétáljunk egyet itt, a parton.

Elindultak a tó felé, aminek hívogatón fodrozódott a felszíne az enyhe nyári szellőben, felfrissülést ígérve a hőségben. A két férfi természetesen nem szándékozott megmártózni benne, de az arcukat simogató szél mindkettőjüknek jólesett.

– Ebben az évben sajnos sokkal csendesebb a környék, mint rendesen – mondta Kálmán szomorkásan. – Már gyerekkoromból emlékszem rá, micsoda dáridók, nagy evészetek-ivászatok voltak itt. Közelről és távolabbról is érkeztek birtokosok, sátrakat vertek fel, és volt, hogy hetekig maradtak. Itt a környéken a fogadók, szállók, vendéglők és csárdák a nyári hónapokban belőlük élnek. De idén… láthatod, alig lézeng erre pár ember. Igaz, hogy most jó meleg van, de ilyen rövid idő alatt nem fog újra benépesülni a part, a víz is jéghideg. Tartok tőle, hogy idén teljesen elmaradnak a fürdővendégek. Pedig általában sok visszatérő vendégünk is van…

Ám ha folyton esik az eső, és hűvös szél borzongatja a tájat és az embereket, hamar ráunnak az utazók az ittlétre, vagy már el sem jönnek. Az pedig súlyos csapás Fürednek, csaknem olyan súlyos, mint a tönkrement vetés. A két férfi egy darabig hallgatva kémlelte a túlsó partot, amit ebben a tiszta időben egészen jól lehetett látni.

– Ki használja ezeket a csónakokat? – kérdezte Josef, közelebb lépve néhány, a közelben kikötve a vízen ringatózó, fából készült alkalmatossághoz.

– Jobbára a halászok – felelte Kálmán. – De gyakorta a vendégeink is, ha a gyógyulás mellett más mulatságokat is ki óhajtanak próbálni. Te is szeretnél megtenni egy kört? – Kálmán csibészesen kacsintott, és úgy tűnt, mintha jókedvében húsz évet fiatalodott volna. – De ha beleesel a vízbe, nem húzlak ki! – figyelmeztette a barátját tréfásan felemelt mutatóujjal. – Ku¨lönben is, a tó vize nem tesz jót a bőrnek, az ugyanis megráncosodik tőle. Bár tudod, mit… emiatt inkább aggódjanak a fehérnépek, nem igaz?

– Hm – Josef elgondolkodva nézte a meglehetősen ingatagnak tűnő csónakot, amit a csizmája orrával kissé meg is lökdösött.  – Inkább menjünk, szemrevételezzük azokat a remeknek mondott borokat!

A két barát nevetve, egymás vállát átkarolva elindult az Esterházy-szálló felé, ahol a környék egyik leghíresebb kocsmája működött.

Ilka alig várta már, hogy végre kisüssön a nap, és újra felmelegítse a parti homokot meg a tó vizét… ez persze ilyen rövid idő alatt nem következhetett be, de azért Angyal hátán ebéd után felkereste az egyik kedvenc helyét a falu szélén, Tihany felé, ahonnan jól látszott a félsziget, és tiszta időben a túlsó part is – itt a víz valamivel sekélyebb volt, így hamarabb langyossá vált egy szép, verőfényes napon, és a kislány a cipőjét lerúgva, a szoknyáját felhajtva szeretett belegázolni, pancsolni benne, nagyokat kacagva, sikongatva. Ezen a nyáron mind ez idáig nélkülöznie kellett ezt a mulatságot, így most alig várta, hogy végre-valahára belegázolhasson a tóba. A Balaton vize ezalatt a két verőfényes nap alatt ugyan nem tudott úgy felmelegedni, mint általában nyáron, de most ezt sem bánta. Mikor a vízbe ért, egy pillanatra megtorpant és felszisszent, de bátran tovább gázolt. Hamarosan megszokta a víz hűvösségét, és vidáman nevetve hátrafordult.

– Nézd csak, Angyal! Látod, már azt hittem, idén nem is pancsolhatok. Te nem jössz be?

Angyal megmozgatta a fülét, jelezve, hogy figyel a gazdájára, de közben lehajolt, és finom, kényes mozdulatokkal legelni kezdett a part menti kövér fűből.

– Hát, te tudod – Ilka megvonta a vállát. – Pedig remek móka!

Hirtelen lódobogást hallott, így abbahagyta a fröcskölést, és fülelni kezdett. Angyal is felemelte a fejét, és mindketten a faluból idáig vezető földút felé fordultak, amelyen általában szarvasmarhákat szoktak a tóhoz hajtani. A magasan járó naptól Ilka szeme káprázott, ezért a kezével beárnyékolta, hogy jobban lásson. A fák és bokrok mögül csakhamar előbukkant Csinos, hátán Olivér úrfival, aki kissé meglepődve bámult a lábszárközépig vízben ácsorgó kislányra.

– Gondoltam, hogy te vagy az – mosolygott rá Ilka, majd mivel látta, hogy a fiú a lábánál bámul valamit, ő is lenézett. – Ó, a csudába! – kiáltott fel. Miközben a jövevényt leste, elengedte a szoknyája szélét, ami így belelógott a vízbe. Mikor újra felpillantott, látta, hogy Olivér gúnyosan vigyorog. Ilka dühösen kiviharzott a vízből, és Angyalhoz lépett. A fiúnak tüntetőn hátat fordítva arra készült, hogy felüljön rá, és mielőbb hazamenjen átöltözni.

– Ne haragudj! Nem akartalak kinevetni – hallotta meg Olivér hangját közvetlen közelről, a válla mögül. – De te is mulattál rajtam, amikor éjszaka megáztam, és leestem a lovad hátáról. Most kvittek vagyunk…

Ilka megfordult, és már megenyhült arccal nézett a fiúra.

– Rendben – mondta végül. – Ráadásul most jó meleg van… idén nyáron még nem is volt ilyen szép idő. Jól is esik egy kis hűsölés.

– Azért menjünk haza – javasolta Olivér. – Jobb, ha átöltözöl, nehogy meghűlj.

– Csudát! – Ilka egy hirtelen ötlettől vezérelve megfordult, és újra beszaladt a tóba, majd intett a fiúnak. – Inkább gyere be te is!

Olivér egy pillanatig meghökkenve bámulta a lányt, majd leült a földre, nagy üggyel-bajjal lehúzta a csizmáját, és a vízhez lépve először óvatosan megmártotta benne a lábujjait.

– Ez hideg! – nevetett.

– Ugyan! – Ilka közelebb lépett, majd hirtelen lehajolt, és egy ügyes mozdulattal arcon fröcskölte Olivért. A fiú erre egyszeriben megfeledkezett az óvatosságról, és a dühtől kipirulva a lány után futott a vízbe. Ilka csengő kacaját messzire hordták a tó hullámai.

– Na gyerünk! Kapj el, ha tudsz! – incselkedett a fiúval, akinek nem kellett kétszer mondani, nyomban üldözőbe vette a szemtelen fruskát, aki mióta betette ide a lábát, lépten-nyomon belegázol a büszkeségébe. Ez így nem mehet tovább!

A parti nádasból hamarosan felrebbentek a hangos csobogástól, fröcsköléstől, nevetéstől és sikongatástól megriadt vízimadarak. A játék végén aztán mindketten csöpögő hajjal és a bőrükre tapadt, csuromvizes ruhában, de még mindig boldogan nevetgélve értek haza a zsörtölődő, fejét csóváló Erzsi nénihez.

A következő napokban Ilka és Olivér minden reggel együtt lovagoltak ki – hol a tóhoz mentek, ahol a lány sorra mutogatta kedvenc helyeit újdonsült barátjának, hol a szántóföldek mentén, a parton vagy a réteken vágtattak, szenvedélyesen versenyezve egymással. Ezeket a gyakran spontán elkezdett futamokat a fürgébb Angyal hátán Ilka nyerte meg, Olivér mérhetetlen bosszúságára. Egy ilyen alkalommal, mikor az erdő széléhez érve megálltak, és mindketten zihálva, az izgalomtól és az arcukba vágó levegőtől kipirulva egymásra néztek, Olivér elbiggyesztette a száját.

– Ez így nem igazságos – jegyezte meg. – A te lovad gyorsabb, és te könnyebb is vagy. De még így is csak egy hajszállal előztél meg! Azt is meg kell mondanom – tette még hozzá némi habozás után –, hogy még soha nem láttam ilyen lányt vagy asszonyt, aki férfimódon ülte volna meg a lovat. Nem is egészen illendő így lovagolni, tudod-e? – mérte végig a lányt, aki szintén lenézett a lábára. Valóban… a szoknyája ilyenkor egészen felcsúszott, és még a térde is csupasz volt. Őt ez nem zavarta, és láthatóan Olivért sem – a kislány lába még csak fejletlen, csontos kis csirkeláb volt, amelyekről valóban csak az juthatott bárki eszébe, hogy ilyen vézna kis teremtést meg sem érez a ló a hátán.

– Csak irigykedsz – Ilka megvonta a vállát. – A fiúk azt hiszik, ők mindent jobban csinálnak. Le merném fogadni, hogy a szoknyát is csak azért találták fel, hogy a nők dolgát megnehezítsék, és ne derüljön ki, mennyivel jobbak vagyunk nálatok.

Olivér elnevette magát. A mindenségit ennek a csitrinek! Bármennyire bosszantotta is, egyszerűen nem tudott sokáig haragudni rá. Sőt, be kellett vallania magának, hogy összességében sokkal jobban érzi magát vele, mint az otthoni pajtásaival vagy iskolatársaival. Nem is beszélve a többi lányról, akik csak vihogni és kényeskedni tudnak… Kedvtelve nézte a kislány szétbomlott, világosszőke haját, amelyből egy tincs folyton a szemébe hullott, és Ilka néha megpróbálta elfújni onnan.

– Kár, hogy nem fiú vagy – bökte ki végül.

– Miért? – Ilka szeme tágra nyílt.

– Mert akkor nem dühítene ennyire, hogy legyőztél.

Ezzel újra megsarkantyúzta Csinost, és szélsebesen megfordulva visszafelé vágtázott a mezőn. Ilka csak pillanatokkal később követte, a fogai között dühösen szitkozódva a cselvetés miatt.

Délutánra az idő egyenesen fülledtté vált – a nap parázslón égette az utóbbi napokban újjáéledt földet, a szántókon a gabonát, ami az eddigi kedvezőtlen időjárás miatt igencsak csenevész volt, de most mindenki éledő reményekkel mustrálta a búzát, árpát, kukoricát, zabot és persze a szépséges, smaragdzöld domboldalakon felfelé kapaszkodó szőlőket. Igen, talán még jó évjárat is lehet az idei. Rájuk férne… az utóbbi időkben a bor is inkább ecetre emlékeztet, a régebbi évjáratok pedig fogyóban vannak, és az áruk is egyre borsosabb.

Azonban a tapasztaltabb földművesek és kivált a halászok, a hajósok odakint a nyílt vízen már órák óta észlelték a baljós előjeleket. A víztükör megváltozott színét, a nehéz, párás levegőt, az erős szagokat, a madarak szokatlan viselkedését… az elkerülhetetlen katasztrófa hírnökeit.

Mikor a templomok harangja délben megkondult, megálltak a földeken dolgozók, és még a szokásosnál is buzgóbban imádkoztak. Messze, nyugaton azonban már gyülekeztek a fekete fellegek, amelyek órákon belül a Balaton partjára is el fognak érni.

Kálmán Joseffel lassan poroszkált hazafelé – a határt lovagolták körbe, és az uraság büszkén mutogatta a barátjának a birtoka kincseit. Itt-ott meg is álltak, és Kálmán szóba elegyedett a jobbágyaival, akiket mind névről ismert, ahogyan a családi viszonyaikkal, a problémáikkal is tisztában volt. Érdeklődött a beteg gyermek, a kiállhatatlan szomszéd, a férjhez adandó leány felől, és Josef magában elismerően konstatálta, hogy Györöky Kálmán itt a faluban bizony megérdemelten örvend köztiszteletnek, sőt szeretetnek. A kérdéseire kapott válaszokat türelemmel végig is hallgatta, őszinte érdeklődéssel az arcán, és ha őt kérdezték, felelt. Josef egy szót sem értett a párbeszédekből, habár Kálmán később dióhéjban elmondta neki a legérdekesebb híreket, de már előtte is kikövetkeztetett ezt-azt, főleg a gesztusokból, az arckifejezésekből.

– Szerencséjük van veled, barátom – mondta elismerőn, miután eltávolodtak a földművesektől.

– Mint ahogyan nekem is velük – felelte Kálmán. – Többségükben igen derék emberek, és én csak szánni tudom őket a sok baj és szenvedés miatt, amit tavaly és idén ki kellett állniuk. Már a legrosszabbtól tartottam! De most talán… – nem fejezte be.

Nem akarja elkiabálni – gondolta Josef. Egy darabig mindketten hallgattak. A házigazda lován lassan poroszkálva a gondolataiba merült, míg vendége a szép időben igencsak elszemtelenedett legyeket próbálta elhajtani a kalapjával.

– Azt észrevetted-e – szólalt meg kisvártatva, egészen másra terelve a szót –, hogy a gyermekeink mennyire összemelegedtek? Nem hittem volna, azok után, ahogyan a fiam az érkezésünk után viselkedett. Szégyelltem is magamat miatta, de hát, tudod, milyen egy kamasz fiú…

– Valamennyire emlékszem rá – mosolygott Kálmán –, habár én már nagyon régen kinőttem ebből a korból. Most pedig, mint tudod, én csak egy leánygyermeket nevelek.

– Igen, tudom, és engedd meg… nem akarlak megbántani, de én furcsállom, hogy nem vettél fel nevelőnőt a leányod mellé. Anya nélkül nő fel, amiről senki sem tehet, de egy leánykának bizony szüksége van női példára, iránymutatásra. Ehhez a derék, öreg szakácsnő véleményem szerint nem elegendő.

Kálmán rövid ideig megint hallgatott, alaposan megfontolva, mit válaszoljon. Már napok óta érezte, hogy Josef helyteleníti azt, ahogyan Ilkával bánik, és őszintén szólva, részben igazat is adott neki. Mégis, kissé tapintatlannak érezte a megjegyzését… ám semmiképpen nem szeretett volna emiatt összeveszni vele.

– Igen, bevallom, jócskán van igazság abban, amit mondtál – kezdte végül. – És a feleségem halála után úgy két évvel föl is fogadtam Ilka mellé egy német kisasszonyt, akit egy előkelő keszthelyi család ajánlott be hozzám. Csupán az volt a dolga, hogy legyen mindig a kislányom mellett, kivált akkor, ha engem a teendőim elszólítanak hazulról. Persze, azt is elvártam volna tőle, hogy Ilkát idővel megtanítsa németül, valamint más, női dolgokra, amelyekről nekem természetesen sejtelmem sem lehet. Bőségesen meg is fizettem, azt gondoltam hát, hogy így örökre a lekötelezettemmé tettem, és ezért hálából segíteni fog a kislányom nevelésében. Nem akarom hosszú lére ereszteni… Fräulein Berta csak néhány hétig maradt. Erzsi néni már a kezdet kezdetén figyelmeztetett, hogy valami nincs rendjén vele… de én azt hittem, csupán féltékeny a kisasszonyra. De egy alkalommal a saját szememmel láttam, hogy megüti Ilkát. Érted? Megütött egy kétesztendős gyermeket, csak azért, mivel az nem volt hajlandó megenni a kását. Egy percig sem tűrtem meg tovább a házamban azt a némbert. Azóta pedig… hát, igen, én magam vettem a kezembe a lányom nevelését, amiben bizonyára vannak hiányosságok, de a részemről a jó szándék és a feltétlen szeretet megkérdőjelezhetetlen.

– Ebben biztos vagyok! – jelentette ki Josef, akinek azért maradtak fenntartásai, de ezeket már inkább nem hangoztatta. – Németül mindenesetre remekül megtanítottad. És az is csak a javára válik, hogy olyan jól lovagol… ámbár fiú módjára, ami meglehetősen furcsa, de mindent egybevéve igen bájos és okos teremtés. A fiamat láthatóan elbűvölte.

– A fiad pajtásaként tekint rá – nevetett Kálmán –, és ez jól is van így! De most már induljunk haza. Régen volt az ebéd, és nekem már megkordult a gyomrom.

Megsarkantyúzta a lovát, és az állatot ügetésre ösztökélve mindketten újra az udvarház felé vették az irányt.

Délután fél öt körül nyugat felől már sötétedni kezdett az ég alja, és a közeledő vihar szele is megérkezett a Balatonhoz. Mint mindig, most is a víz színe vált először sötétebb kékké, majd lassacskán haragoszölddé, fehér tajtékot vető hullámokkal. Ilka gondterhelten nézte a partról, ahogyan a sirályok – mintha csak parancsszóra tennék – elhagyták a szokásos halászterületüket.

– Ajjaj, itt nagy vihar lesz – fordult Olivérhez, aki egy ideje Angyallal próbált barátkozni. A ló oldalát és nyakát simogatta, miközben halkan gyengéd szavakat suttogott neki. Mindenképpen el szerette volna érni, hogy őt is engedje felülni a hátára, de egyelőre nem járt sikerrel. A ló idegesen rángatta a fülét, és olykor a fejét is megrázta. A fiú elkeseredetten felsóhajtott.

– Sohasem fogom magamhoz édesgetni!

– Az lehet, de most szerintem ő is a közeledő vihar miatt ideges – a kislány maga is nyugtalanul toporgott. – Azt hiszem, jobb lenne hazamenni.

Olivér felemelte a fejét, és a közeledő zivatarfelhők felé nézett.

– Á, még messze van – mondta, bár nem nagy meggyőződéssel. – De ha gondolod, mehetünk. Úgyis éhes vagyok már. Biztosan várnak is.

A másik lóhoz, Csinoshoz lépett, aki Angyalhoz hasonlóan jóval idegesebb volt a szokásosnál, és habzó szájjal rágta a kengyelét. Az általában nyugodt állat viselkedése már a fiút is megijesztette. Felkapaszkodott a nyeregbe, és hátrafordult, hogy megnézze, Ilka is felült-e már a lovára, amikor egyik pillanatról a másikra olyan erős szél rohamozta meg szemből, hogy egy pillanatra a lélegzete is elakadt. Kiáltani akart a lánynak, de még ő maga sem hallotta a saját hangját. Ekkor már esett is, méghozzá minden átmenet nélkül olyan sűrű vízfüggöny zuhant le rájuk, hogy az orrukig sem láttak. Ilka, már Angyal nyergében közelebb léptetett a fiúhoz, és megfogta a karját.

– Ne arra menj! – kiáltotta. – Arra a víz van.

Olivér a zivatarban elveszítette a tájékozódó képességét, és egyenesen a tó felé tartott. Nem hallotta jól, mit mond a lány, de azt érezte, hogy az ellenkező irányba húzza. Megfordult, és mindketten elindultak a falu felé. Ilkának eszébe jutott, hogy ilyen tempóban haladva a rémült és meg-meghőkölő lovakkal, a zuhogó esőben borzasztó sokára fognak hazaérni. Be kellene kéredzkedni valakihez a közelben – gondolta, de hangosan nem mondta ki. A csattogó villámoktól, a folytonos égzengéstől és az üvöltő széltől Olivér úgysem hallotta volna.

Hirtelen úgy rémlett neki, mintha az eső is hangosabban verte volna a földet, és ráadásul a fején és a vállán is ütéseket érzett. Először csak gyengébben, majd egyre erősebben… Felemelte az egyik karját, hogy azzal próbálja védeni magát, de hiába. Éles fájdalom hasított a halántékába, és egyszeriben elsötétült előtte a világ.

A Györöky-házban eközben óriási volt a felfordulás. Mikor Kálmán és Josef hazaértek, Erzsi néni már elkészült a vacsorával, és a két férfit megterített asztal várta az ebédlőben. A gyerekek azonban nem voltak sehol, noha azzal engedték el őket, hogy ötre feltétlenül hazajönnek. Ráadásul minden jel arra mutatott, hogy hatalmas vihar közeledik… Kálmán kinézett az ablakon, a Balaton felé, és anélkül, hogy egy szót szólt volna, elindult lefelé a lépcsőn, a tornácra, majd az udvaron át az istállóhoz, hogy újra felnyergeljen, és a gyermekek keresésére induljon. Josef szorosan a nyomában, és az istállóban Sándor, a kocsis is csatlakozott hozzájuk. Mire kiértek a kapun, már zuhogott az eső.

Kálmán hátrafordult, majd intett Sándornak, hogy kerüljön az erdő felé – tudták, hogy a gyerekek arra szoktak versenyezni, és a férfi úgy vélte, talán a fák közé menekültek a zivatar elől. Ők pedig Joseffel a Balaton felé indultak a Fürdő utcán, amelyen a gulyások a marhákat szokták a tóhoz terelni. Valószínűbb volt, hogy a délutánt ott töltötte a két gyerek, hogy a fülledt, izzasztó kánikulában a vízben frissítsék fel magukat. Meg aztán… az apai ösztöne is azt súgta, hogy Ilka csakis ott lehet. A fejével intett a barátjának, hogy kövesse, mivel a fülsiketítő mennydörgésben nem hallották volna egymás szavát. Amennyire csak lehetett, az orkánszerű széllel szemben ösztökélték a lovaikat, ami nem volt egyszerű: az állatok ösztönösen rettegtek a vihartól. Egyszeriben egy vakító villanást láttak, és szinte ugyanebben a pillanatban egy, még az eddigieknél is fülrepesztőbb égzengés dördült. Kálmán hatalmas termetű ménje, Táltos megtorpant, majd riadtan felágaskodott, mire a mögöttük haladó Josef lova is követte a példáját. Kálmán igyekezett megnyugtatni a lovat, és a hirtelen beállt csendben a barátjához fordult.

– Belecsapott a tóba a villám – mondta, miközben kisimított a szeméből egy vizes hajfürtöt.

– Uramisten! – Josef elsápadt. – Csak nem… a gyerekek.

– Nem hiszem! – Kálmán megrázta a fejét. – Ilka ismeri a Balatont, tudja, hogy viharban a közelébe sem szabad menni. Ilyenkor azt sem látni, hol kezdődik a víz, és hol végződik a part, és még a sekély vízbe is bele lehet fulladni.

– Menjünk – mondta Josef, akit a barátja szavai egyáltalán nem nyugtattak meg.

Ráadásul a vihar nemhogy csitult volna, egyre hevesebben tombolt, és hirtelen úgy érezte, mintha apró kövek záporoznának a fejére.

– Jég! – ordította Kálmán.

– Fedezékbe! – adta ki a parancsot szinte ösztönösen Josef. Mintha csak háborúban lennének, és golyózáporba kerültek volna – bizonyos értelemben ez is történt. A férfi leugrott a lováról, és a barátja csuklóját megragadva őt is megpróbálta lehúzni a nyeregből.

– Eressz! – Kálmán igyekezett kiszabadítani magát, hogy tovább mehessen. Most, hogy már egyre nagyobb jégdarabok zuhogtak az égből, mindenáron meg akarta találni a lányát. Ekkor azonban a semmiből felbukkant egy másik alak is, és Josef az ő segítségével lerángatta az uraságot a lova nyergéből. A két férfi az egész testükben reszkető lovakkal és a félig önkívületben lévő Kálmánnal egy közeli nádtetős kunyhóba menekült. A lovakat a házigazdájuk a csűrjébe vezette, a két férfit pedig az egyszerű berendezésű, döngölt padlójú házba. Kálmán ekkor már kezdett magához térni – a kalapját valahol elveszítette, és esővízzel kevert vér csorgott a homlokára és a szemébe.

Josef sejtette, hogy ő sem nyújthat különb látványt.

A megmentőjük, aki nyilván Kálmán egyik jobbágya lehetett, belépett az ajtón, és nyugodt, kemény tekintetével felmérte az elé táruló jelenetet. Levette a vállára terített prémes gubáját, amivel az imént a jégverés ellen védte a fejét, és az egyik székre hajította. Majd odalépett Kálmánhoz, mivel úgy ítélte meg, neki nagyobb szüksége van a segítségére.

– Hová mentek uraságomék ebben a kutyának sem való időben? – mormolta az idős férfi, miközben Kálmán sérüléseit vizsgálta. Josef megrázta a fejét, jelezve, hogy nem érti, amit az öreg mond. Az erre elhallgatott, és a fal mellett álló ládából elővett két tiszta kendőt. Az egyiket az osztrák férfi kezébe adta, a másikkal pedig Györöky uraság fejéről és homlokáról kezdte törölgetni a vért. Kálmán ekkor magához tért, és nyomban felugrott volna, ám hirtelen megszédült, és visszaesett a kemény faágyra.

– Balázs! – mormolta. – Nagy Balázs. A mindenségit, majdnem agyonvert ez az átkozott jég.

– Hová tartottak uraságodék? – kérdezte a Balázsnak szólított férfi. – Nem látták, mekkora fellegek közelednek? Én már órák óta a csontjaimban is éreztem, hogy nemsokára még az Isten szép ege is ránk szakad. Jeget is sejdítettem a fellegek színét látva…

– A lányomat, Ilkát kerestük, meg a vendégem kisfiát.

– A kisasszonyt? – Nagy Balázs szeme elkerekedett.

Ilkát mindenki ismerte és szerette a környéken, a furcsaságai ellenére is. Sajnálták is szegénykét, hiszen félárva volt. Ezért aztán egy kicsit mindenki a saját gyermekének is érezte, Balázs is, aki ráadásul, mióta két éve megözvegyült, magányosan tengette a napjait, és mindig felderítette, amikor összefutott valahol Ilka kisasszonnyal, és a kislány elcsevegett vele.

– No, hát akkor megértem… – mormolta. – De ne féljenek! Helyén van az esze a kisasszonykának, biztosan ők is bementek valahová a jégverés elől.

– Remélem! De akkor is meg kell találnom őket.

– Majd ha csillapodik a veszedelem, kegyelmes uram. Most az életével játszanék…

Kálmánt azonban nem lehetett visszatartani, és Josef is mindenáron vele akart menni. Balázs látta, hogy hiába is tartóztatná őket. Résnyire kinyitotta az ajtaját, és kinézett, de enélkül is jól tudta, mi folyik odakint. A viskó nádtetején hangosan kopogtak a jégdarabok, és a küszöbén is látta, hogy némelyik megvan tyúktojás nagyságú is. Akár egy felnőttet is agyonverhet! De a szél is úgy tombolt, hogy félő volt; ha a jég nem lyuggatja ki a háztetőt, az orkán fogja elsodorni. Mikor Kálmán kilépett, azonnal vissza is hőkölt, és a barátja már nyúlt is érte, hogy visszarántsa a ház viszonylagos biztonságába.

– Maradj, Kálmán – mondta neki elkeseredetten. – Öngyilkosság lenne most kimenni. Nemcsak a gyerekeken nem segítenél, de még magadat is elveszejtenéd.

A következő jó félórát így Nagy Balázs kunyhójában töltötték, mind csendben azért fohászkodva, hogy a kis ház falai és főleg a teteje kibírják az elemek tombolását. Látszólag még a házigazdájuk volt a legnyugodtabb köztük, Balázs mindkettejüket pálinkával kínálta, majd valami gyógyfüves kencével bekente Kálmán sebeit és Josef horzsolásait, végül pipára gyújtott, és egykedvűen bámult maga elé, miközben odakint a vihar fákat csavart ki tövestől, és letört ágakat sodort a kunyhó ablakába.

– Most már én is amondó vagyok, hogy ez a világ vége – motyogta Kálmán könnybe lábadt szemmel.

Balázs nem válaszolt rögtön az uraság szavaira, mintha előtte még alaposan meghányta-vetette volna magában, mit is feleljen.

– Ha az is lenne, kegyelmes uram, mi úgysem tudunk semmit tenni ellene.

A vihar azonban, bármilyen félelmetes és pusztító volt is, csak véget ért egyszer. Úgy egy óra múlva odakint már csendesen esett az eső, ám amikor kinéztek, mind elszörnyedtek az eléjük táruló látványtól. A földön még ekkor is vastagon állt a lehullott jég, üveggolyó méretűtől egészen a tyúktojás nagyságúig, szinte bokáig lehetett gázolni benne. A szél, a felhőszakadás és a jég együttesen óriási rombolást végzett. A fákról letépte a leveleket, letörte az ágakat, az udvarból a szénát, a tűzifát szétszórta, a ház falát, a tetőt kilyuggatta.

– De legalább egyben maradt – hümmögött Balázs, ahogyan szemügyre vette az otthonát. – Mások, úgy látom, szerencsétlenebbül jártak.

Valóban, ahogy körülnéztek, látták, hogy akad olyan ház, amelynek a tetejét leszakította a vihar, vagy betörtek az ablakai, kidőlt a fala. És mi lehetett a szántóföldeken, a szőlőkben? Kálmán bele sem akart gondolni…

És hol lehetett Ilka? Hol lehettek a gyerekek?

– Menjünk – fordult Josefhez. – De gyalogszerrel… a lovak borzasztó állapotban vannak.

– És te? – kérdezte a másik férfi aggodalmas arckifejezéssel. – Képes vagy talpon maradni?

Kálmán válaszra sem méltatta, csupán legyintett, és már indult is a tó felé. A csizmája alatt ropogtak az olvadozó jégdarabok.

Az országútra kiérve látták, hogy az ellenkező irányból, a szántóföldekről többen is a falu felé tartanak. Mind úgy festettek, mintha csak valami véres csatából tértek volna haza. Az egyik férfi karjában egy tízévesforma gyereket tartott.

– Palkó! – sikoltott egy nő, aki egy közeli kapu mögül ugrott elő, és a jövevények felé rohant. – Kisfiam!

A férfi, aki a karjában tartotta a fiú élettelen testét, ekkor szomorúan megrázta a fejét, mire a nő még hangosabban kezdett sikoltozni, jajgatni. Kálmán elborzadva nézte a jelenetet. Istenem, mi lesz, ha Ilka is…

– Kegyelmes uram! – kiáltott ekkor egy másik férfi, aki a tó felől közeledett. – Kegyelmes uram – zihálta már halkabban, mikor a közelükbe ért. – Jöjjenek gyorsan!

– A kislányom! – mondta Kálmán, és elsápadt. – Ugye nem…

– Életben vannak – sietett kijelenteni a fiatal férfi. – A kisasszony és az úrfi is. De velem kell jönniük.

Kálmán intett Josefnek, és mindketten sietve követték a hírhozót.

– Ez itt Sós András, egy halász… – magyarázta útközben. – Azt mondja, tudja, hol vannak Ilkáék… és hogy életben vannak.

– Hála az égnek! És megsebesültek?

– Azt nem tudom… de hamarosan kiderül!

A part közelében álló halászkunyhóban is hatalmas károkat okozott a vihar, de a szedett-vedett nádból készült bódé még állt – habár elöntötte a víz, és a falához letört nádszálak, moszat és tépett levelek tapadtak.

– Még tavasszal építettem ezt a kunyhót… Túlélt már egy-két vihart – büszkélkedett András, látva a két férfi tekintetét.

Belépve elsőként Olivért pillantották meg, aki a láttukra azonnal felpattant, és az apja karjaiba vetette magát.

– Vater!{5} – kiáltotta, majd megfeledkezve minden kamaszos szégyenlősségről, hangosan sírva fakadt. Kálmán a tekintetével a lányát kereste, de első pillantásra nem látta, hogy bárki más lenne a kunyhóban… ám ekkor a halász a fal mellett álló faágyhoz lépett, és lehajolt. Györöky csak ekkor vette észre, hogy mintha valami csomag heverne ott, takaróba csavarva.

– Ilka! – ő is az ágyhoz lépett, és letérdelt mellé. Ekkor már ki tudta venni a kislány fehér arcocskáját és a csapzott, szőke angyalhaját, amin egy sötét, alvadt vérfolt éktelenkedett. – Kislányom! – suttogta, és megérintette az arcát. Ilka ekkor kinyitotta a szemét, és fájdalmasan elfintorította az arcát.

– Apus! – súgta ő is, alig hallhatón. – Fejbe vert a jég… de Olivér és András bácsi segítettek rajtam. Mi van Angyallal?

– Most ne beszélj – figyelmeztette Kálmán, mivel látta, hogy a lányának fájdalmai vannak. – Angyallal minden rendben lesz. Mint ahogyan veled is. Most szépen hazamegyünk.

Egy közeli házból szereztek egy kisebb kordét, amire feltették a sebesült kislányt, a riadt és még mindig sírdogáló Olivért, és még Kálmán is szűkösen odafért a gyermekek mellé. Josef, aki négyük közül a legjobb állapotban volt, felajánlotta, hogy ő gyalog megy vissza. Útközben mind újra meggyőződhettek a pusztítás mértékéről. A legfájóbb látványt a letarolt szőlősdombok nyújtották… A környék büszkesége, a zamatos gyümölcsöt termő, híres borokat adó lankás domboldalak most ékességüktől megfosztva, csupaszon emelkedtek a tó fölött.

Bevégeztetett – gondolta Kálmán reményvesztetten. De mindez mégsem számít! Egyetlen dolog fontos: hogy Ilka felépüljön. Ha neki valami baja lesz, akkor tényleg nem lesz ereje mindent – ismét – újrakezdeni.

Ilkához maga a fürdőorvos, Petrovics úr érkezett meg nem egészen egy órán belül. Ő is teli volt panasszal – nem elég, hogy idén elmaradnak a fürdővendégek, de éppen akkor, mikor már felcsillant a remény, hogy még megmenthető a „saison”, lecsapott Isten haragja Füredre… A fürdőházak egy része is romokban hever, és ha most netán meg is javul ismét az időjárás, az már veszett fejsze nyele! Ilka állapotával kapcsolatban azért jó hírekkel szolgált, és Kálmánt jelenleg csakis ez érdekelte. A kislány fején lévő sebet összevarrta, bekötözte, a kisebb horzsolásokat, zúzódásokat ellátta, és még pár napos nyugalmat írt neki elő.

– De uraságodra is ráférne a pihenés – közölte Kálmánnal –, ahogy a fiatalúrra is, aki a kisasszonnyal volt. Neki nem is annyira a testét érték a sérülések, mint a lelkét. El fog tartani egy darabig, míg visszanyeri az életkedvét.

– Ezzel mindannyian így vagyunk – mormolta Kálmán, majd az ablakhoz lépett, és üres tekintettel kibámult rajta. Innen, Ilka hálószobájából nyílt a legszebb kilátás a Balatonra és a Tihanyi-félszigetre, de most nem lelte örömét a látványban. Pedig mostanra a nap is újra kisütött, és csodás színekre festette a tó tükrét.

– Látta azt is, milyen állapotban vannak a szőlőtőkék? És a szántók? – kérdezte az orvos, miközben már a táskájába pakolta a sebek ellátásához szükséges eszközeit. – Hallottam, hogy többen meghaltak, megsérültek odakint is. Munka közben csapott le rájuk a vihar, és nem tudtak hová rejtőzni. Állatok is elpusztultak…

– Igen – Kálmán csak ennyit mondott. Angyal tetemét is megtalálták a parton. Csinos, a másik kanca ekkor még élt, de olyan szörnyű állapotban volt, hogy Josef irgalomból fejbe lőtte szegény párát. Ilkának természetesen nem merték még elmondani, hogy a kedvence oda lett.

Az ő két lovuk, akiket Nagy Balázs bemenekített a csűrjébe, megmaradt. Néhány napra szükségük lesz, hogy helyrejöjjenek, de legalább életben vannak.

– Valamit tennünk kell majd, hogy enyhítsünk a szegény jobbágyaink szenvedésén – mondta Györöky, immár határozottabban. – Remélem, segítségemre lesz ebben, doktor úr!

– Hogyne! – buzgólkodott Petrovics – Mire gondol uraságod?

– Élelemre lesz szükségünk, méghozzá sokra és minél hamarabb. Ami csekélyke termésünk lett volna, az most mind odaveszett. Ha nem szerzünk gabonát, kitör az éhínség. A szőlő is nagy veszteség, de anélkül meg lehet lenni…

– Értem – bólintott az orvos. – Ez sokba fog kerülni.

– Tudom! – mondta Kálmán. – De nincs más választásom.

Két nap múlva Ilka már felépült annyira, hogy ki tudott ülni a tornácra. A fejét még kötés takarta, és sápadtabb is volt a szokásosnál, de már mosolyogva szürcsölte a mézes teát. Josef és Olivér ültek mellette – az édesapját, Kálmánt az utóbbi napokban alig látták. Zalába, majd Somogyba utazott, hogy a viharok és a rossz idő által talán kevésbé sújtott vidékekről gabonát szerezzen, hogy a birtokán megelőzzék az éhínséget. Ezen kívül a környékbeli birtokosokat – elsősorban az asszonyaikat – rávette, hogy jótékonysági alapot hozzanak létre a szűkölködők megsegítésére. Mindenáron elejét akarta venni, hogy a téli hónapokat üres csűrökkel és kamrákkal várják – még ha ez most időben távolinak is tűnt, már nem volt arra remény, hogy behozzák az idei év eddigi veszteségeit.

Annyira halaszthatatlannak vélte ezt az útját, hogy miatta még a lábadozó lányát és a vendégeit is magukra hagyta a kúriában.

Ilka elgondolkodva nézte a távolban kéklő Balatont, majd Olivérhez fordult, aki kissé unatkozva egy almagerezdet rágcsált.

– Sajnálom, hogy holnap hazamentek – mondta. – Olyan jól mulattunk… ha nem lett volna az a vihar…

– Végül is mi elég szerencsésen megúsztuk – vágott a szavába a fiú. – Ott is hagyhattuk volna a fogunkat. És ha tudni akarod, egyáltalán nem bánom, hogy együtt éltünk át egy ilyen szörnyű kalandot. Azt hiszem, ezek után soha nem felejtjük el egymást, akkor sem, ha sokáig nem találkozunk.

– Ez egészen biztos! – helyeselt a lány. – És különösen azt nem fogom soha elfelejteni, hogy megmentetted az életemet.

Josef ekkor felnézett a pár hetes Wienerisches Diarium lapjairól, amit eddig elmélyülten olvasott, és a kislányhoz fordult.

– Apád megígérte, hogy esetleg jövőre vagy azután meglátogattok minket Bécsben. Attól függ, mikorra fog rendeződni itt a helyzet, és hogy milyen lesz a jövő esztendő. Mind reménykedünk benne, hogy az ideinél sokkal jobb. Akkor – azt mondja – lesz ideje egy hosszabb utazásra is, és természetesen téged is magával fog hozni.

– Ó, de nagyszerű lesz! – ujjongott Ilka. – Nagyon kíváncsi vagyok Bécsre. Apus sokat mesélt róla, de élőben látni biztosan egészen más.

– Én majd megmutatok neked mindent – ajánlkozott Olivér gálánsan. – Úgy, ahogyan te is körbevezettél itt, Füreden és a környékén.

– Ó, Bécsben biztosan sokkal több a látnivaló!

– Azt nem hiszem… – a fiú megvonta a vállát. – De az bizonyos, hogy egészen másféle látnivalók vannak. A császári palota, a fiákerek, a divatos dámák, a parkok, a vendéglők és a kávéházak, a színházak! Tetszeni fog neked, tudom.

– De most már ideje mennünk, fiam – Josef összehajtotta az újságot. Úgy érezte, szép volt, jó volt ez a kirándulás, de ennyi elég. Ha az ember a városi, színesebb élethez szokott, hamar elunja magát itt. – Holnap korán reggel indulunk, és még nincs minden holmink összecsomagolva. Egy óra múlva minden bőröndünket a kocsiban szeretném látni.

A következő órák az utazásra való előkészületekkel teltek, és Olivér csak a vacsoraasztalnál látta újra Ilkát. Ezután pedig elérkezett a búcsú ideje is, hiszen hajnalok hajnalán nem akarták felébreszteni a kislányt. Ilka búcsúzóul egy képet adott Olivérnek, ami kissé gyerekes, de azért ügyes vonásokkal egy fehér lovat ábrázolt.

– Ez itt Angyal – mondta a kislány, miközben a szemébe könnyek gyűltek. – Hogy soha ne felejtsd el őt.

Másnap pirkadatkor aztán Olivér a kocsi ablakán kihajolva egészen addig nézett vissza a Györöky-kúriára, amíg rá nem fordultak a Keszthelyre vezető útra, és a dombok el nem takarták a szeme elől.

– Örülök neki, hogy így összebarátkoztál a kis Györöky lánnyal, fiam – jegyezte meg Josef. – Már csak azért is, mivel először úgy tűnt, egyáltalán nem találod rokonszenvesnek.

– Azt hittem, olyan, mint a többi lány – Olivér megvonta a vállát. Josef elmosolyodott.

– És nem olyan?

– Egészen más! – jelentette ki a fiú ünnepélyesen.

– Nos… akkor tényleg remélem, hogy még viszontlátod.

– Ebben egészen biztos vagyok, apám.

– Nocsak! És miért?

– Mert ő lesz a feleségem!

Olivér ezzel elfordult, és kifelé bámult az ablakon, jelezve, hogy a témáról egyelőre nem szándékozik többet szót ejteni.

{1} 1815. április 10-én tört ki Indonéziában a Tambora vulkán, ami hosszan tartó klímaváltozást idézett elő. Emiatt az 1816-os évet világszerte „nyár nélküli évnek” nevezték.

{2} Mit csinálsz te itt?

{3} Lécs Ágoston tihanyi apát 1743-ban.

{4} 1782-ben

{5} Apám!