Borítószöveg

Lila Kennedy élete merő káosz. A karrierje zuhanórepülésben, a szerelmi élete, hát... bonyolult. Írt egy bestsellert arról, mi a jó házasság titka, majd kiderült, hogy a férje megcsalja. A házassága így csúfos véget ért, a lányai mennek a maguk feje után, a háza romokban hever, és mindennek a tetejébe idős mostohaapja is odaköltözött hozzájuk.

És ha mindez nem lenne épp elég, a vér szerinti apja, akit harmincöt éve nem látott, egyszer csak megjelenik a küszöbén, ami már tényleg az utolsó csepp a pohárban! Ám néha kiderül, hogy bizonyos helyzetekben azoktól is tanulhatunk valamit szeretetről és arról, mit jelent a család, akikről korábban úgy gondoltuk, sosem leszünk képesek megbocsátani nekik...

„Ez Jojo Moyes eddigi legjobb könyve. Érett, együttérzéssel teli és bölcs.”
Marian Keyes

Fordította

Gázsity Mila

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jojo Moyes: We All Live Here

Penguin, London, 2025

Első kiadás

Copyright © 2025 Jojo’s Moyo Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2025

Minden jog fenntartva

Borítógrafika © Buda Klaudia

Szerzőfotó © Claudia Janke

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-604-630-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Saskiának, aki már így is többet tud
az emberi természetről, mint én valaha fogok

1.
Lila

Lila éjjeliszekrényén van egy bekeretezett fénykép, amelytől még nem szabadult meg – nem volt hozzá energiája, vagy talán kedve sem. Négy szorosan összesimuló arc egy hatalmas akvárium előtt valami külföldi üdülőhelyen – már nem emlékszik, hol készült a kép –, mögöttük a szivárvány színeiben pompázó csíkos halak népes raja bámészkodik kifejezéstelen tekintettel. Violet az egyik ujjával felfelé nyomja az orra hegyét, miközben a többivel lehúzza az alsó szemhéját, hogy úgy nézzen ki, mint valami groteszk bábu; Celie csíkos felsőben fintorog, valamivel visszafogottabban, hiszen akkoriban már tizenhárom éves lehetett; Lila arcán hiábavalóan eltökélt mosoly, mintha azt remélné, hogy a tények ellenére mégiscsak szép családi fotó kerekedik belőle; Dannek csak a szája mosolyog, a szeme nem, az arckifejezése kifürkészhetetlen, a keze a pólót viselő Violet vállán pihen.

Lila reggelente ezt a legutolsó családi fotót pillantja meg legelőször, és ez az utolsó dolog, amit elalvás előtt lát. Bár tudja, hogy inkább olyan helyen kellene tartania, ahol nem lehet hatással az egész napjára, valami érthetetlen okból még nem jutott el az elhatározásig, hogy bedugja egy fiókba. Az álmatlan éjszakáin, amikor a szobája mennyezetén végigsikló, holdfény rajzolta sávokat bámulja, néha ránéz a fényképre, és vágyakozva gondol arra a családra, amely kijuthatott volna neki… azokra a családi nyaralásokról készült fotókra, amelyek már sosem készülnek el; esős hétvégék Cornwallban, a fehérbe öltözött család valami egzotikus tengerparton… Elképzel egy örömteli diplomaosztót valamilyen egyetem vörös téglás épülete előtt, esetleg Celie esküvőjét, ahol a büszke szülők ott feszítenek a lányuk mellett… Egy élet halvány körvonalú, mulandó képeit, amelyek a szeme előtt váltak semmivé.

Néha pedig az jár a fejében, hogy fog egy jókora adag Blu Tacket, és belenyomja Dan képébe.

Amikor Anoushka telefonál, Lila épp egy különösen makacs dugulást próbál megszüntetni az emeleti vécében. Két és fél éve, amikor Dannel megvették a házat – ezt a nagy, „érdekes lehetőségeket kínáló” (ami az ingatlanosok szótárában annyit tesz, hogy „senki más nem venné meg”), felújítandó házat Észak-London egyik fás-parkos negyedében –, Lila el volt ragadtatva a több évtizede még divatosnak számító mentazöld és málnapiros szaniterrel felszerelt, virágmintás tapétájú fürdőszobáktól, és bájosan ódivatúnak találta őket. Miközben bejárták az összes helyiséget, elképzelték, hogyan fest majd minden, amikor elkészül. Habár jobban belegondolva, talán egyedül Lila volt az, aki bejárt és elképzelt, Dan pedig csak tartózkodón hümmögött, és rá-rásandított a mobiljára. Egy nappal azután, hogy átvették a ház kulcsait, a bájosan ódivatú csőrendszer úgy döntött, hogy kimutatja a foga fehérjét, és ezt egy sor kifejezetten rosszindulatú dugulás és túlömlés formájában tette meg. A lányok rózsaszínű fürdőszobájában az utóbbi időben kénytelenek voltak rendszeresíteni egy vécépumpát és egy meghajlított drót vállfát, amelyek az öblítőtartály mellett várták, hogy Lila (mert úgy tűnt, ez az ő feladata) nekiessen velük annak a bizonyos valaminek, ami épp masszívan elakadt a vécékagyló elvezető kanyarulatában.

– Lila! Drágám! Hogy vagy?

Anoushka hangja eltávolodik, de Lila így is hallja a fojtott suttogását:

– Nem, Gracie, nem akarok szegfűt. Az olyan közönséges virág. Nem, nem, gerberáról szó sem lehet. Hiszen gyűlöli őket.

Lila előrehajol, és az orrával böki meg a telefon kihangosítógombját. Amikor egy adag szennyvíz becsorog a gumikesztyűjébe, hangtalanul öklendezik egyet.

– Remekül! Mesésen! – feleli. – És te hogy vagy?

– Mint mindig, oroszlánként küzdök az én csodálatos szerzőimért. Elküldtem a szerzői jogdíjad legújabb részletét. Már múlt héten eljutott volna hozzád, de Gracie terhes, és szó szerint képtelen leállni a hányással. Állítom, már három irodai papírkosarat kellett kidobnom. Egészségügyi kockázatot jelentettek.

A földszinten felvonyít Csavargó, a kutya. Megugat mindent: a mókusokat a kertben, a galambokat, a kukásokat, a pár percre beugró látogatókat, a levegőt.

– Ó, nagyszerű! – Lila lehunyja a szemét, és még mélyebbre nyomja a drót vállfát. – Mármint a terhesség. Nem a hányás.

– Hát, édesem, nem mondanám. Inkább tele van vele a hócipőm. Fel nem foghatom, hogy ezek a lányok miért szülnek folyton. Folyamatosan váltakoznak az asszisztenseim. Már kezdem azt hinni, hogy a klímával lehet valami baj. Na és hogy vannak a gyönyörű lányaid?

– Remekül. Remekül vannak – válaszolja Lila.

A lányok nincsenek remekül. Celie a reggelinél könnyekben tört ki, úgy tűnt, azért, mert olvasott valamit az Instagramon, és amikor Lila megkérdezte, hogy mi történt, a lánya odavágta, hogy rohadtul nem értené, és elvágtatott az iskolába. Violet jeges dühvel meredt rá, amikor tudatta vele, hogy igen, csütörtökön apuhoz kell mennie – Dan estéje volt –, aztán némán lecsúszott a székéről, és egyetlen szót sem szólt, amíg Lila elkísérte az iskolába.

– Jó… jó… – mormolja Anoushka szórakozottan. A hangja arról árulkodik, hogy azt sem hallotta volna meg, ha Lila azt feleli, hogy reggel mindkét lányát lenyakazták. – No, akkor beszéljünk a kéziratról.

Lila kihúzza a vállfát, de a vécékagylóban még mindig a peremig ér a víz. Lehámozza a kezéről a gumikesztyűt, és a hátát a fürdőszobai szekrénynek veti. Hallja, hogy Csavargó még mindig csahol, és átvillan az agyán, hogy kénytelen lesz egy újabb üveg borral kiengesztelni a szomszédokat. Az elmúlt három hónapban hét palack bort ajándékozott el, csak ne utálják olyan nagyon.

– Mikor küldesz nekem valamit? Múlt hónapban mintha biztos lettél volna benne…

Lila felfújja az arcát.

– Én… én rajta vagyok…

Egy időre csend támad.

– Figyelj, édesem, igazán nem szeretnék szigorúnak tűnni – szólal meg Anoushka szigorú hangon. – Az Újjáépítés meglepően nagy sikernek bizonyult. Aztán szépen megugrottak az eladások, miután Dan olyan szörnyen viselkedett veled. Ha másért nem is, legalább emiatt hálásak lehetünk neki. De nem akarjuk, hogy az olvasók megfeledkezzenek rólunk, ugye? Nem akarjuk olyan későn leadni a kéziratot, hogy gyakorlatilag újra kelljen indítani az írói karrieredet?

– Én… hamarosan átküldöm a szöveget.

– Mennyire hamarosan?

Lila körülnéz a fürdőszobában.

– Hat hét múlva?

– Legyen inkább három. Nem kell tökéletesnek lennie, drágám. Csak derüljön ki belőle, hogy min dolgozol. Még mindig azt tervezed, hogy egyfajta kalauz lesz a boldog szingli élethez?

– Ööö… igen.

– Rengeteg tippel arról, hogyan éljük csodásan a független életünket? Randizásról szóló vicces sztorikkal? Néhány dögös, azonos neműek közti szexről szóló anekdotával?

– Ó, igen. Ezek mind benne lesznek.

– Alig várom. Máris szörnyen izgatott vagyok. A kalandjaid segítenek élvezni az életet. Ó, az ég szerelmére, Gracie, ne az új papírkosárba! Most rohannom kell. Várom az e-mailedet! Csókjaim mindenkinek!

Lila leteszi a telefont, és a vécékagylóba bámulva azt kívánja, bár lefolyna végre a víz. Ahogy ott ül, hallja, hogy Bill elindult felfelé a lépcsőn. A férfi megáll a lépcsőfordulóban, és szusszan egyet, mielőtt fellépne a következő lépcsőfokra. Bill Lila anyjával úgy tízpercnyire lakott tőlük, egy ötvenes években épült földszintes házban – minimalista berendezés, csupa fény, csupa letisztult forma –, és most meg mindennap meg kell küzdenie ennek a rozoga épületnek a szintjeivel és rendetlenségével.

– Drága gyermekem…

– Tessék? – Lila megpróbál vidám, élénk kifejezést kényszeríteni az arcára.

– Gyűlölöm, hogy én vagyok a rossz hír hozója, de a szomszédok itt jártak, és megint panaszkodtak a kutya miatt. Ezenkívül beázott a plafon a konyhában… valami undorító lötty…

A gyorsszolgálattól kiérkező vízvezeték-szerelő a fogát szívta, aztán felszedett négy padlódeszkát, és úgy tűnt, sikerült felfedeznie a szivárgás helyét a szennyvíz-ejtőcsőben. Leengedte a víztartályt, majd közölte Lilával, hogy ki kell cserélni az összes csövet és szanitert – „na persze elképzelni sem tudom, miért akarná megtartani a fürdőszobai berendezést, ami öregebb, mint a nagyanyám” –, megivott két csésze agyoncukrozott teát, aztán benyújtott egy számlát háromszáznyolcvan fontról. Lila ezeket az összegeket már jó ideje csak „Mercedes-sarcnak” nevezte. Ha egy mesterember megpillantotta a kocsifeljáróban lapító méregdrága oldtimer sportautót, akkor nem számított, milyen árajánlatot készített elő, azonnal rátett még huszonöt százalékot.

– Akkor ez okozta a dugulást? – kérdezte Lila, miközben beütötte a hitelkártyája PIN-kódját, és megpróbált nem is gondolni rá, hogy ez a mostani szerelés mekkora rést üt a havi költségvetésen.

– Á, nem. Az valami más lehet – felelte a férfi. – De világos, hogy így nem használhatja tovább. A fürdőszobai csöveket is ki kell cserélni… és ha már belevág, akkor szedesse fel a padlódeszkákat is. Szerintem az ujjammal is át tudnám lyukasztani őket.

Amikor Lila becsukta az ajtót a szerelő mögött, Bill odalépett hozzá, és kérges kezével kedvesen megszorította a vállát.

– Majd minden rendbe jön. – Billnél ez komoly érzelmi támogatásnak számított. – Tudod, hogy én is segíthetek.

– De nem kell segíteni – felelte a nő élénknek szánt hangon. – Nincs semmi baj. Minden oké.

A férfi halkan sóhajtott, aztán megfordult, és merev tartással elindult a szobája felé.

Bill kilenc hónapja élt velük, nem sokkal Lila anyjának a halála után költözött be. Nem vallott volna rá, hogy hisztérikusan zokogni lássák, vagy kiderüljön, hogy nem eszik, esetleg elhanyagolja a házimunkát. Bill mindezek helyett csendben magába fordult, és a szálegyenes bútorasztalos, akit Lila már három évtizede ismert, egyre jobban összezsugorodott hajdani önmagához képest, míg végül szinte önmaga árnyékává vált.

– Csak annyira hiányzik az anyád – mondogatta, ha Lila megjelent nála teázni, és sürgölődve próbálta élettel megtölteni a túlságosan is csendes szobákat.

– Tudom, Bill – felelte mindig a nő. – Nekem is hiányzik.

Igazság szerint Lila sem boldogult valami jól. Szinte sokkos állapotba került, amikor Dan bejelentette, hogy elmegy. Amikor tudomást szerzett Marjáról, rá kellett jönnie, hogy ehhez képest a férje lelépése csak a csapás előszele volt, ami szinte meg sem érintette. Az első fél évben alig aludt, a fejében mérgező gondolatok kavarogtak a késői eszmélésről és szemrehányás, rettegés, fagyos düh, millió kimondatlan megjegyzés – olyan megjegyzések, amelyek elől Dannek valahogy mindig sikerült kitérnie:

– Ne a gyerekek előtt, Lila, jó?

Aztán alig néhány hónappal később Francesca váratlanul meghalt, és mindez jelentéktelenebbé vált. Amikor Lila azt javasolta Billnek, hogy költözzön hozzájuk egy időre, mindketten nagyon igyekeztek meggyőzni a másikat arról, hogy az egészre főleg azért lenne szükség, hogy besegítsen Lilának a lányoknál, hogy némi praktikus segítséget nyújtson, míg a nő hozzá nem szokik az egyszülős családmodellhez. Bill megtartotta a földszintes házát, és szinte mindennap beugrott a kertje végében álló takaros kis műhelybe, ahol a szomszédok székeit javította, és esztergált oszlopokat csiszolt, hogy Lila gyermekei ne zuhanjanak át Lila házának foghíjas lépcsőkorlátjain. Egyikük sem hozta szóba, hogy mikor költözik haza. Bill tapintatos jelenléte nem jelentett semmiféle gondot Lila életében (miféle életében?), de a kis család megmaradt tagjainak az állandóság és folytonosság érzését nyújtotta, ami nagyon is rájuk fért. Ő lett a horgony az ide-oda hánykódó kis csónakjukban, amelyről az esetek többségében úgy érezték, hogy labilis, és egy kicsit ereszt is, márpedig váratlanul, minden előjel nélkül azon kapták magukat, hogy kisodródtak vele a nyílt tengerre.

Lila gyalog indul az iskolához. Ez az első hét a hosszú szünet után, és Bill felajánlotta, hogy beugrik helyette, de a nő tudja, hogy muszáj járnia egyet. (Minden áldott nap kísérti Marja nyakig érő lábának, még mindig karcsú derekának a látványa.) Egyébként is, muszáj elmenni otthonról, hogy hazahozza Violetet – megint nem írt egy sort sem, és így megszabadulhat a bűntudattól.

Mind a ketten tudják, hogy Bill miért ajánlkozott: Lila gyűlöli, amikor délután el kell mennie az iskolához. A reggellel nincs gond: mindenki rohan, így ő is megteheti, hogy csak odaviszi a gyerekét, és már szalad is tovább. Ez azonban túl fájdalmas: amikor ott ácsorog az iskola kapuja előtt a többi anyával, pontosan érzékeli, mennyire ráirányul a figyelem. Dan lelépése után, egy egész hónapon át nézte, ahogy a fejek összehajolnak. Ez komoly? Istenem, de szörnyű, annyira sajnálom –, vagy ahogy a háta mögött súgnak össze: De persze a férjét sem lehet hibáztatni, igaz? És persze a legszörnyűbb kozmikus tréfa az egész időzítése volt: mindössze két hét telt el azóta, hogy megjelent az Újjáépítés, és egy sor promóciós célú interjúban beszélt arról, hogyan lehet rendbe tenni egy házasságot, amelyet már megkoptattak a gyerekek szükségletei és a munka.

Két nappal Dan távozása után Lila komor arccal érkezett meg az iskola előtti játszótérre, ahol három anyuka épp összehajolva olvasta az Elle-ben megjelent cikket, amelynek a kevéssé segítőkész Hogyan értem el, hogy a házasságom szilárd maradjon címet adták. Philippa Graham – az a szétbotoxolt arcú dög – sietve a háta mögé dugta a magazint, amikor meglátta Lilát, és szándékolt ártatlansággal pillogott. A sleppje két hűséges tagja – akiknek a nevét Lila mindig elfelejtette – fojtott kuncogásban tört ki. Remélem, a férjeitek épp ebben a percben gyűjtenek be valami minden antibiotikumnak ellenálló nemi betegséget holmi kiskorú fiúprostiktól, villant át Lila agyán, és mosolyt erőltetett az arcára, hogy így várja az iskolából kibaktató, az iskolatáskáját maga mögött vonszoló Violetet.

Heteken át érzékelte, hogy bármerre lép a játszótéren, mindenhová követi valami elszörnyedt, izgatott mormolás, a fejek enyhén elfordulnak, a szájuk sarkából pletykákat suttognak. Lila kihúzta magát, pedig bizsergett a bőre, és sajgott az állkapcsa a merev, halvány mosolytól, amely kéregként dermedt rá az arcára. Az anyja átvállalta a gyerekek elfuvarozását a délutáni közös játszásokra, és amikor elment a lányokért a kis Citroënjével, elmagyarázta a barátaik anyukáinak, hogy Lila ki sem látszik a munkából, ezért majd legközelebb jön. Csakhogy az anyja már nem volt velük.

Lila már jól ismeri az érzést, ahogy görcsbe szorul a gyomra. Felhajtja a gallérját, megáll az anyákból, dadusokból meg az egy szál magányos apából álló szétszórt csoport szélén, és a mobilja kijelzőjére meredve úgy tesz, mintha minden figyelmét lekötné egy Nagyon Fontos E-mail. Mostanában mindig ezt a módszert veti be. Vagy pedig magával hozza Csavargót, aki hisztérikus ugatásban tör ki, ha valaki húsz méternél közelebb merészkedik.

Majd holnap, gondolja. Holnap semmi sem zavar meg. Reggel elviszem Violetet az iskolába, és amikor visszaérek, negyed tízkor leülök az asztalom mellé, aztán fel sem állok, míg nem írtam vagy kétezer szót. Eldönti, hogy nem is gondol rá, hogy az elmúlt fél év során hetente legalább háromszor fogadta meg ugyanezt.

– Tudtam!

A hinták mellett, a szivárványszínűre festett padoknál gyülekező anyák csoportjában valaki lelkesen felvisít. Lila észreveszi, hogy köztük van Marja is, aki előrehajol, a szélesen mosolygó Philippa pedig épp megszorítja a karját. Marján hosszú, teveszínű kasmír hatású kabát és edzőcipő van, szőke haját egy nagy teknőchéj csattal lazán leomló fürtökben fogta össze.

– Hát, mert amikor Ninánál voltunk, nem ittál semmit! Ilyenkor bekapcsol a hatodik érzékem! – Philippa felnevet. Marja hasára simítja a tenyerét, aztán amikor oldalra pillant, és meglátja Lilát, színpadias mozdulattal elfordul.

– Ó, istenem. Sajnálom – leheli.

Marja követi Philippa tekintetét. Elvörösödik.

Lila agyának még esélye sincs felfogni, de ösztönösen már megérzi, hogy mi történt. Vakon bámulja a telefonja kijelzőjét, a szíve vadul kalapál. Nem. Nem. Lehetetlen. Azok után, amiket Dan mondott. Ezt nem teheti velünk. Csakhogy Marja piruló arca minden kételyt eloszlat.

Lilát a hányinger kerülgeti. Szédül. Fogalma sincs, mit tegyen. Másra sem vágyik, csak hogy nekitámaszkodhasson a pár lépésnyire álló fa törzsének, de nem akarja, hogy a többi anya meglássa. A tekintetük szinte perzseli a bőrét, ezért erősen a füléhez szorítja a mobilt, és kapkodva úgy tesz, mintha beszélgetne valakivel.

– Igen! Igen, így van! De örülök, hogy hívtál! Nagyszerű. Hogy vagy? – Tovább beszél, de nem is tudja, miket mond. Zúgó fejjel elfordul, hogy ne kelljen látnia a többieket.

Összerezzen, amikor Violet megrángatja a kezét.

– Szívem! – Leengedi a telefont, és csak ekkor veszi észre, hogy a lánya mellett ott áll Mrs. Tugendhat. – Minden rendben? – tudakolja erőltetett élénkséggel, túl sipító hangon, túl hangosan.

– Miért beszélsz, ha nincs is senki a vonal végén? – érdeklődik Violet, és összeráncolt homlokkal a kijelzőre mered.

– Már letette – vágja rá Lila. Elképzelhetőnek tartja, hogy azonnal felrobban. A teste nem sokáig lesz képes magában tartani az egyre fokozódó belső nyomást.

Mrs. Tugendhat egy rendkívül szőrös, denevérujjú kardigánt visel, a hajtókáján sárga, házilag készített kártya, amelyre zöld filctollal ezt írták: „Boldog születésnapot!”

– Épp az év végi előadásról beszélgettünk Violettel. Elmesélte már, hogy ő lesz a narrátor?

– Remek! Remek! – Lila ajka széles, görcsös mosolyra húzódik.

– Nem szeretnénk betlehemest csinálni… manapság ökumenikusak vagyunk… és tudom, hogy addig még rengeteg időnk van… illetve hát annyira nem is rengeteg… négy hónap… De maga is tudja, milyen sokáig tart, mire minden a helyére kerül.

– Tudom! – kiáltja Lila.

– Furán viselkedsz – jegyzi meg Violet.

– És hát mégiscsak maga lett az előadásoknál besegítő szülő, amióta Frances kiszállt az Emmerdale-ből. Nem mintha rendes szerepe lett volna… Szóval Violet úgy gondolta, hogy maga talán vállalná.

– Vállalnám?

– Hogy gondoskodik a főszereplők jelmezéről.

– A jelmezekről… – ismétli el kifejezéstelen hangon Lila.

– Egyfajta Pán Péter-adaptáció lesz.

Marja kiválik az anyák csoportjából. Összehúzza a derekán a teveszínű kabátot, és gyorsan Lila felé sandít. A kisfia, Hugo a kezét rángatja, miközben kilépnek a kapun.

– Hát persze! – feleli Lila.

A koponyája hátsó részében valami hangosan zúg. Emiatt alig hallja a tanítónő szavait. Elképzelhető, hogy könnyek szöktek a szemébe, mert mindent szokatlanul elmosódottan lát.

– Megtenné? Hát ez csodálatos. Violet nem volt benne egészen biztos.

– Mert anyu nem szeret az iskolába jönni – magyarázza Violet.

Lila némi erőfeszítés árán elszakítja a tekintetét Marjáékról, és Violet felé fordul.

– Hogy mi? Ugyan, ne csacsiskodj, Violet! Imádok idejönni! Ez a napom legjobb része!

– Múlt héten négy fontot adtál Celie-nek, hogy elhozzon a suliból.

– Nem. Nem. Négy fontot adtam Celie-nek. Mert szüksége volt négy fontra. Az iskolából hazakísérésnek ehhez semmi köze sem volt.

– Nem igaz. Azt mondtad, inkább lerágnád tőből a saját lábadat, mire Celie azt felelte, hogy eljön értem, ha adsz neki annyi pénzt, amennyiből vehet a Costában egy olyan pillecukros kávét, és akkor te azt válaszoltad, hogy „szuper, oké”, és akkor…

Mrs. Tugendhat mosolya kissé elhalványul.

– Elég, Violet! Most komolyan, Mrs. Tugendhat… ez a dolog… amit említett… Hát persze hogy megcsinálom! – Valami történhetett Lila jobb kezével, mert úgy csapkod vele, mintha ezzel akarná nyomatékosítani a szavait. Mintha önállósította volna magát a teste többi részétől.

Mrs. Tugendhat szélesen mosolyog.

– Nos, az októberi őszi szünet után vágunk bele. Ez elég idő arra, hogy összeszedje a jelmezeket, ugye?

– Igen! – vágja rá Lila. – Igen! De most mennünk kell. Egy kicsit sietünk. De majd… majd beszélünk. Egészen biztos. És boldog… születésnapot! – Mrs. Tugendhat mellkasa felé bök, aztán sarkon fordul, és elindul.

– Miért erre? – kérdezi Violet, akinek ügetnie kell, ha lépést akar tartani az anyjával. – Máskor mindig a Frobisher Streeten megyünk végig.

Marja a Frobisher Street felé sietett el, és Lila úgy érzi, belepusztul, ha megint megpillantja a fényes, zilált fürtű, szőke fejet.

– Csak… egy kis változatosságra vágytam – veti oda.

– Tényleg nagyon furán viselkedsz – jelenti ki a lánya, és megáll, hogy előbányássza a hátizsákjából a zöldségcsipszet, amit nyilván Bill csomagolhatott neki a Monster Munch burgonyasnack helyett. A férfi igyekszik javítani az étrendjükön. Violet lassít, hogy ehessen pár falatot, ezért Lila is kénytelen lassabban lépkedni. – Anyu?

– Igen?

– Azt tudtad, hogy Felixnek férgek vannak a popsijában? A szünetben feldugta az ujját, hogy kiszedjen egyet, és megmutassa. Lehetett látni, ahogy ott mocorog a körmén.

Lila megtorpan, hogy megeméssze a dolgot. Az effajta információtól általában sikíthatnékja támad, most azonban a nap folyamán hallott hírek közül ez a legkevésbé szörnyű. Lepillant a lányára.

– Hozzányúltál?

– Fúj, dehogy! – nyugtatja meg Violet, és bekap egy csipszet. – Közöltem vele, hogy ezentúl pontosan tizenöt kilométeres távolságot tartok tőle. Meg a többi fiútól. Mind olyan undorítók.

Lila lassan végigsimít az arcán a tenyerével, aztán hosszan, bizonytalanul kifújja a levegőt.

– Sose változz meg, Violet – mondja, amikor képes újra megszólalni. – Máris sokkal bölcsebb vagy, mint én valaha voltam.

2.

A Dan lelépése és az anyja halála óta eltelt időben Lila egész sor stratégiát dolgozott ki arra, hogyan evickélhet át minden egyes napon. Amikor felébred – általában öt és hat között –, egy pohár vízzel lehúz egy antidepresszív hatású Citalopramot, felöltözik, mielőtt ideje lenne belegondolni bármibe, és egy órára kimegy Csavargóval a Hampstead Heathre, ahol a sáros ösvényeken hajnali kutyasétáltatók futnak össze a magányos kávékortyolgatókkal és zordan eltökélt arcú, fejhallgatóval felszerelt kocogókkal. Séta közben Lila hangoskönyveket hallgat vagy bőbeszédű, zsibbasztó hatású podcastokat… bármit, csak ne maradjon magára a gondolataival.

Amikor hazaér, felébreszti a lányokat, megvesztegetéssel és hízelgéssel kicsalogatja őket az ágyból, hogy elinduljanak az iskolába, közben igyekszik nem a szívére venni a zsörtölődést és az eltűnt zoknik és mobilok miatti sértett ordibálást. A beköltözése óta Bill készíti a reggelit, és ragaszkodik hozzá, hogy a lányok zabkását egyenek bogyós gyümölcsökkel és magvakkal, ne pedig a Lilánál megszokott Pop Tartsot és a három napja vásárolt, lekvárral megkent bagelt. Bill nagyon komolyan veszi az étrendjüket, és végtelen előadásokat tart a halolajról meg a lencse tisztító hatásáról, tudomást sem véve arról, hogy a lányok a szemüket forgatják, és sóvárgó pillantásokat vetnek a Coco Pops-os doboz felé. Este magas tápértékű ételeket főz szokatlan zöldségekből, és megpróbálja nem kimutatni, mennyire fáj neki, amikor a lányok morognak, mert szívesebben ennének sonkás-sajtos melegszendvicset.

Miután Lila elfuvarozta a lányokat az iskolába, leül a dolgozószobájában – így nevezik viccesen a padlásszint alatti szobát, amelynek falai mentén soha ki nem pakolt, megviselt kartondobozok sorakoznak –, és nekiugrik a legsürgősebb papírmunkának. Ez – és a vele járó pénzügyi műveletek sora – annyira kimeríti, hogy általában szundít egyet a kanapén, de az is előfordul, hogy a szőnyegre fekszik le, és meghallgat egy nyugtató hatású meditációs podcastot, miközben igyekszik meg sem hallani Csavargó földszintről felhallatszó ugatását. Próbál rendszeresen enni, nehogy váratlanul lezuhanjon a vércukra, és ezzel mélypontra kerüljön a kedélye is. Amikor felébred, iszik egy csésze teát, hogy lerázza magáról a kábultságot, aztán elfut a boltba, hogy megvegye mindazt, amire szükségük van. Utána pedig ideje elmenni Violetért, és ettől fogva visszaváltozik anyuvá, akinek nincs ideje betolakodó gondolatokra, aki azzal védekezik ellenük, hogy végtelen harcot folytat a rendetlenséggel, a piszkos ruhákkal, a házi feladattal, a lányok napjának különféle megpróbáltatásaival egész addig, míg el nem jön a lefekvés ideje. Ekkor bevesz két antihisztamin tablettát (jobb lenne egy altató, csakhogy az orvos már nem írja fel neki, mert mostanában „mocskos drognak” számít), de ha több napon át tart az álmatlan periódusa, akkor a nyitott ablakon kihajolva elszív egy fél spanglit. Amikor pedig azt reméli, hogy már közeledik az elalvás (lassan, bizonytalanul, akár egy ijedős ló), akkor bekapcsol valami álomba ringató műsort, amelyben a színészek unalmas szövegeket olvasnak fel halk, monoton hangon, és fohászkodik, nehogy pár óra múlva felriadjon.

Nem akar sem az exférjére gondolni, sem Dan új nőjére, akinek mintha erőfeszítést sem kellene tennie, mert anélkül is gyönyörű. Nem akar az egysaroknyira álló, makulátlan házukra gondolni, a minimalista, de gondosan összeválogatott, elegáns berendezésre, meg a Noguchi dohányzóasztalra. Nem akar a halott anyjára gondolni, aki korábban elviselhetővé tette ezt az egész szörnyű helyzetet.

Bizonyos napokon úgy érzi, mintha mindennel meg kellene küzdenie: az elméje dühösen kavargó, forrongó tartalmával, ingadozó, megbízhatatlan hormonjaival, a testsúlyával, az exférjével, a ház összeomlásra tett kísérleteivel, úgy általában az egész világgal.

Amikor a lányok aznap este felállnak vacsora után, és Bill szemrehányón mered a tányérokban maradt árpagyöngyös szarvasragura („Nagyon jó étel… sok benne a fehérje, és alacsony a zsírtartalma”), Lila összeránduló gyomorral döbben rá, hogy mostantól egy másik csatatérrel is számolnia kell: Dan új gyereke. A kisbabával, aki a lányai féltestvére, tehát állandóan jelen lesz az életükben. Ugyanannyi joga lesz az apjukhoz, mint nekik… az apjuk pénzéhez, idejéhez, szeretetéhez. Ez a gyerek minden másnál egyértelműbben jelzi, hogy Dan sosem tér vissza… bár Lila ezt már eddig is valószerűtlennek tartotta. Ez a gyerek lesz a következő megpróbáltatás, amivel meg kell birkóznia – valószínűleg napi szinten – a következő tizennyolc évben. A gondolattól a legszívesebben a szemébe nyomná az öklét.

Dan negyed kilenckor telefonál. Nyilván pontosan akkor, amikor Hugo, Marja jól nevelt hatéves fia már legalább egy órája ágyban van: szófogadón, megfürödve, gondosan megmosott fogakkal. Ezzel szemben Violet a térdét a lépcsőkorlátba akasztva lóg, fejjel lefelé, és egy olyan rapszámot óbégat, amelyben Lila tapasztalatai szerint a nemi szerveknek legalább tizenegy különböző elnevezése szerepel.

– Lila.

A nő érzi, hogy a gyomra ösztönösen összerándul Dan hangjától. Nagy levegőt vesz, mielőtt megszólalna.

– Kíváncsi voltam, mikor telefonálsz.

– Marját nagyon felzaklatta a dolog. – A férfi felsóhajt. – Nézd, egyikünk sem akarta, hogy így tudd meg.

– Szóval Marját felzaklatta a dolog? Ó! – Lila száján akaratlanul csúsznak ki a szavak. – De szörnyű lehet neki.

Egy időre csend támad, aztán Dan így folytatja:

– Nézd, a tizennyolcadik hétnél tartunk. Úgy gondoltuk, előbb tudjuk le a nyári szünetet, és majd aztán…

– De az persze nem gond, ha az iskolai anyukák tudomást szereznek róla.

– Nem Marja mondta el nekik. Az a nyavalyás nő… hogy is hívják? Valahogy ráhibázott. Marja pedig képtelen volt hazudni, így aztán…

– Persze, hogy nem. Isten ments, hogy itt bárki is hazudozzon. No és mikor tervezed elmondani a lányoknak?

Dan habozik. Lila szinte látja, ahogy a tenyerével végigsimít a feje búbján. Mindig ezt csinálja, amikor valami nehézséggel találja szemben magát.

– Khm… hát… úgy gondoltuk… úgy gondoltam… talán jobban venné ki magát, ha te mondanád el.

– Óóó, nem! – Lila feláll, és átmegy az asztaltól a mosogatóhoz. – Azt már nem, Dan. Ez a te ügyed. Ha tudatni akarod a lányokkal, hogy lecseréled őket, az a te dolgod.

– Azt meg hogy érted, hogy „lecserélem őket”?

– Hát, már elköltöztél, hogy valaki más gyereke mellett játszd az apuka szerepét. Szerinted hogyan kellene látniuk a dolgot?

– Te is tudod, hogy nem így van.

– Tényleg? Az apjuk voltál. Most pedig reggelente valaki más gyerekét viszed iskolába. Valaki más gyerekével vacsorázol minden este.

– Attól még én vagyok a nyavalyás apjuk! Ha tehetném, minden este velük vacsoráznék.

– Persze, csak ehhez hadd ne kelljen velünk élned, ugye?

– Lila, miért csinálod ezt?

– Én? Én nem csinálok semmit. Te vagy az, aki lelépett. Te vagy az, aki viszonyt kezdett az egyik szomszédunkkal. Te vagy az, aki valaki más fiát neveli, miközben a saját gyerekeid hetente két napon találkoznak veled. – Lila gyűlöli a saját hangját, és gyűlöli a szavakat, amelyek kiáradnak belőle, de képtelen abbahagyni. – Te döntöttél úgy, hogy csinálsz még egy nyomorult gyereket egy nálad tizenkét évvel fiatalabb nőnek. Egy gyereket… pedig ha jól emlékszem, leszögezted, hogy nem lehet még egy, bármennyire szeretném is, mert alig bírsz el azzal kettővel, amelyik már megvan!

Lila ekkor valami okból hátrapillant. Celie ott áll a hűtőszekrény mellett. Egy narancsleves dobozt szorongat, és az anyjára mered.

– Celie?

A lány halottsápadt. Lecsapja a narancslevet, és kirohan a helyiségből.

– Mi az? – kérdezi Dan. – Mi történik?

– Celie! – kiabálja Lila, majd ennyit mond a telefonba: – Visszahívlak.

Celie szobájának az ajtaja be van zárva, odabent hangosan bömböl a zene. Lila kétszer is megpróbálja lenyomni a kilincset, aztán bedörömböl, de csak egy fojtott hangú menj innen érkezik válaszképpen. Egy darabig még ott ácsorog, mert nem igazán tudja, mihez kezdjen, aztán lecsúszik az ajtó mellett a padlóra, a hátát a fának veti, és hallgatja a kíméletlenül dübörgő ritmust.

Miközben ott kuporog, sorra érkeznek az üzenetek Dantől. Most épp semmi ereje elolvasni őket, de a tekintete megakad pár soron:

mert neked muszáj mindent megnehezíteni

mint mondtam, egyikünk sem akar a lányoknak fájdalmat

és megszeretik majd az új tes

Bekapcsolja a mobilján a „ne zavarj” funkciót, aztán csak ül, és megpróbálja szabályozni a légzését.

Végül a zene lehalkul.

– Addig maradok itt, szívem, míg nem leszel hajlandó szóba állni velem – szólal meg elég hangosan ahhoz, hogy Celie meghallja. A szavai visszhangoznak a hirtelen támadt csendben. – Nem megyek sehová. Te is tudod, milyen idegesítő tudok lenni ilyenkor.

Újabb hosszú csend.

– Van nálam termosz, hálózsák és némi mentás süti. Ha kell, akár csütörtökig is kihúzom.

Végre meghallja a lánya lépteit: Celie átvág a szobán, elfordítja a kulcsot a zárban, aztán visszamegy. Lila nehézkesen felkászálódik, és óvatosan benyit. Tinédzser lánya az ágyon fekszik, hosszú, fekete haja drámaian terül szét a feje alatt, zoknis lábát a falnak támasztja.

– Gyűlölöm.

– Nem gyűlölöd. Mégiscsak az apád – feleli a nő, ám közben átvillan az agyán: De én gyűlölöm.

– Olyan szánalmas. Tudtad, hogy Marja kirakta az Instagramra a terhességi tesztje eredményét?

– Micsoda?

Celie felemeli a telefonját. A kijelzőn ott a fotó, a képen egy fehér műanyag pálca kis kék vonallal, alatta lendületes kézírással ennyi: Édes istenem!

– Ennyit arról, hogy nem mondták el senkinek. – Lila visszaadja a mobilt, leül az ágyra, és megfogja Celie lábát. – Sajnálom, édesem. Annyira sajnálom, hogy el kell viselned ezt az egészet. – Nagyot nyel. – És sajnálom… hogy nem mindig viselem jól a dolgot.

A lánya dühösen elmaszatol egy kicsorduló könnycseppet, aztán megint megtörli a szemét, amikor meglátja az ujján sötétlő szempillafestéket.

– Nem a te hibád.

– De annyi szent, hogy a tiéd sem.

Celie rásandít.

– Te mikor tudtad meg?

Lila a fejét csóválja.

– Ma hallottam meg, az iskolánál, amikor az egyik anyuka erről beszélt Marjával. Apád ezért hívott az imént. Sajnálom, hogy így kellett megtudnod.

Celie megrázza a fejét.

– Én már tudtam.

– Ezt meg hogy érted?

– A fürdőszobájukban ott vannak Marja terhesvitaminjai. Már hónapok óta. Mi másért venne ilyesmit, ha nem azért, mert gyereket vár?

Lila gyomra fájdalmasan összerándul. Szóval eltervezték az egészet. Egy pillanatra lehunyja a szemét, összeszorítja a fogát, aztán ellazítja az állkapcsát, és így szól:

– Hát, lehet, hogy megszereted, amikor megszületik. Talán csodás új családtag lesz, és majd arra jutsz, hogy a nagy család mégiscsak remek dolog. Nem lesz semmi baj, Celie. Fogadok, szeretni fogod a kisöcsédet vagy kishúgodat. Lesz még valaki, aki rajong érted. Ahogy mi mindannyian.

Egy rövid időre csend támad.

– Ó, anyu, az ég szerelmére, olyan pocsékul adod ezt elő.

Lila a lányára néz.

– Tényleg?

– Egyáltalán nincs pókerarcod.

Csak ülnek, aztán Lila felsóhajt.

– Na jó, elképzelhető, hogy egy ideig furcsa lesz. Mindannyiunk számára. De tudom, hogy apu nagyon szeret titeket… és az ilyesmi általában jól végződik.

Celie odacsúszik hozzá, a keze után nyúl, gyorsan megszorítja, aztán elengedi, de már ez is elég. Egy perc múlva megszólal:

– Anyu, te jól vagy?

– Istenien – válaszolja a nő határozott hangon. – Hiszen nekem itt vagytok ti ketten. Ennél többre sosem vágytam.

– És itt van Bill is.

– És itt van Bill is. Mihez is kezdenénk Bill nélkül?

– Még ha undorító kajákkal etet is minket… Anyu, nem beszélnél vele a lencséről? A reggeli földrajzórán szörnyen hangosat fingtam miatta, és esküszöm, mindenki tudta, hogy én voltam.

– Beszélek vele. – Mielőtt Lila lemenne a földszintre, gyorsan besurran a szobájába, és bevesz egy második Citalopramot. Az orvos hangsúlyozta, hogy nem lépheti túl az előírt dózist, csakhogy nem az orvos exférje csinálta fel fél Észak-Londont. Szóval Lila bedob egy második Citalopramot.

– Minden rendben? – Bill mosogat, a konyha csendjét csak a Radio 3 klasszikus zenéjének halk hangjai törik meg. Lila szokott szólni neki, hogy majd később megcsinálja a mosogatást, aztán leül tévét nézni, a férfi azonban nem tud megülni a fenekén, feltűnés nélkül kioson a nappaliból, és amikor fél óra múlva visszatér egy nedves konyharuhával, az arca végre megnyugvásról árulkodik. Bill szereti a rendet. Lila gyakran aggódik, hogy egy nyolcvanhét éves embernek többet kellene pihennie, de az eltelt hónapok során megértette, milyen fontos a férfinak, hogy hasznosnak érezze magát. Bill odafordul felé, és a vállára veti a konyharuhát.

– Minden rendben – feleli Lila, majd vidoran hozzáteszi: – Dannek gyereke lesz. A Párductestű Ifjú Szeretőjétől.

Bill megemészti a hallottakat.

– Nagyon sajnálom – mondja végül a tőle megszokott precíz, művelt kiejtéssel.

Egy időre csend támad.

Aztán a férfi így folytatja:

– Fogalmam sincs, hogy mit kellene mondanom. Anyád tudta volna. – Odalép Lilához, aki azt hiszi, hogy meg fogja ölelni. De Bill tétovázik, és inkább csak megszorítja a karját.

– Lila, Dan nagyon ostoba – mormolja kedvesen.

– Tudom. – A nő nyel egyet.

– És majd megbánja, amikor jön a küzdelem az álmatlan éjszakákkal, a pelenkázással – fejti ki Bill. – A fogzás. A totyogók dühkitörései. Az egész iszonyú rendetlenség, a káosz.

De én szerettem azt a káoszt, gondolja szomorúan Lila. Szerettem, hogy körülvesz, szerettem a maszatos kisbabáimat, a műanyag játékokkal és ruhákkal megpúpozott szennyeskosarakkal teli otthonomat. Öt gyereket akartam. Egy egész kis törzset. Egy házat vidéken, ahol kutyák vannak, sáros bakancsok és kosarak, bennük az erdőben gyűjtött gallyak, aprófa.

– Aha – suttogja.

Felemeli a fejét, és látja, hogy Bill őt nézi, aztán lepillant tükörfényesre kefélt cipőjére. Lila arra gondol, hogy még sosem látta a férfit úgy, hogy ne viselt volna ropogósra vasalt inget, tisztára suvickolt cipőt.

– Tulajdonképpen anyád inkább seggfejnek nevezte volna – jelenti ki váratlanul Bill.

Lila szeme elkerekedik.

– Valószínűleg igen – feleli némi tűnődés után.

– Ostoba kibaszott seggfejnek nevezte volna. Valószínűleg.

Bill sosem beszél csúnyán. Mindketten annyira képtelennek találják, hogy ilyen szavak hagyják el a száját, hogy egymásra merednek, majd megdöbbenten felnevetnek. Aztán még egyszer, kurtán, csuklásszerűen. Lilából a nevetéssel együtt zokogó hang szakad ki. A két kezét az arcára tapasztja.

– Sosincs vége, Bill – panaszolja sírva. – A rohadt életbe. Egyszerűen sosincs vége.

Bill megszorítja a vállát.

– Dehogynem. Most ér véget. A rossz dolgok hármasával jönnek, és ezzel most megvolt a három.

– Mióta vagy babonás? – szipogja a nő.

– Amióta egyszer nem köszöntem egy magányos szarkának, és másnap anyádat elütötte a busz.

– Ez most komoly?

– Hát, muszáj lennie valaminek, amit okolhatok. – A férfi megvárja, hogy Lila kisírja magát. – Nem lesz semmi baj, drága gyerekem – mormolja halkan.

– Nem lesz velünk semmi baj – bólint a nő is, és kisimítja a haját a szeméből. Még párat szipog, letörli a könnyeit. – Jól nézek ki?

– Csodásan festesz.

Lila fürkészőn Billre bámul, aztán elhúzza a száját.

– Jézusom, Bill, neked annyira sincs pókerarcod, mint nekem.

3.

A következőket tanultam meg a házasságom tizenöt éve alatt: nem baj, ha nem érzed magadban minden áldott nap a rajongást. Mindannyiunkkal megesik, hogy morcosak leszünk a szétdobált zoknik vagy egy elfelejtett műszaki vizsga miatt, vagy azért, mert már hat hete nem szexeltünk. Ahogy azt a nagy Esther Perel megfogalmazta: szeretni valakit egy folyamat. Egy ige. Minden házasságnak megvannak a maga hullámhegyei és hullámvölgyei, és az együtt töltött évek során egyre jobb lesz a rálátásunk, egyre világosabbá válik, hogy az egész hozzátartozik a mi saját, egyedi és különleges romantikus életünk hullámzásához. Egy házasság egyetlen nap leforgása alatt is rengeteg érzést hozhat felszínre. Reggel azzal ébredsz, hogy legszívesebben párnát szorítanál a melletted horkoló férfi arcára, de délelőtt tizenegykor már csak arra tudsz gondolni, hogy tűnjön el végre a takarítónő, és elkaphasd a férjedet egy ágyban töltött csodás órácskára. Ugyanazon fél órán belül megtapasztalhatod a szeretet, az ingerültség, a vágy, a hála érzését. A lényeg az, hogy értsd meg ezt a folyamatot, ezt a hullámzást, és ne pánikolj a saját érzéseidtől. Mert amíg együtt, egy csapatként vesztek részt benne, addig a szíved mélyén úgyis tudod, az egész a csodás emberi lét része. Dannel egy csapat vagyunk, ebben az egészben együtt vagyunk, és nem telik el nap, hogy ne lennék hálás ezért a bizonyosságért.

Lilának időnként eszébe jut ez a szövegrészlet a könyvéből, amely tizennégy egész nappal azelőtt jelent meg folytatásokban egy országos napilapban, hogy Dan elhagyta. Ilyenkor a legszívesebben összehúzná magát, kicsi, kemény golyóvá gömbölyödne össze, akár egy lavórban rekedt pinceászka.

Annyira biztos volt magában, amikor ezt írta. Jól emlékszik, hogy otthon ült, ezt az utolsó mondatot fogalmazgatta, és érezte, ahogy elönti a szeretet a férje, az élete iránt. (Gyakran megesett, hogy túl érzelmessé vált, amikor a fiktív Danről írt… aki messze nem volt olyan bonyolult alak, mint az igazi.) Dan régen mindig kedvesen csóválta a fejét, amikor Lila az apjáról beszélt, és megtiltotta neki, hogy a jól bevált mantráját használja: A végén mindenki lelép.

Amikor Lila először hozta ezt szóba, mert bepánikolt Dan riasztóan kitartó ostromától, és a kapcsolatuk első hónapjaiban nem akarta elkötelezni magát, a férfi a keze után nyúlt, a két tenyere közé szorította, és ezt mondta:

– Át kell írnod azt a történetet. Az apád seggfejként viselkedett, de ez még nem jelenti azt, hogy minden férfi ilyen. – Ennek a mondatnak megvilágosító ereje volt, és a kapcsolatuk sarokkövévé vált.

Lila most már úgy gondolja, hogy az első tíz évben boldogok voltak, leszámítva a gyerekgondozással együtt járó állandó zsonglőrködést és a kimerültségmaratonokat, amikor a lányok még kicsik voltak. Határozottan emlékszik egy családi nyaralásra, amikor a parton ülve a könyvén dolgozott, közben nézte, hogy hancúroznak a lányai a vízben az anyjával (Francesca imádta a tengert), és miközben átölelte homokkal borított térdét, arra gondolt, hogy milyen hihetetlen szerencséje van. Mintha valami jó, erős és stabil dolog vette volna körül: lubickoló anyja, a szalmakalapos Bill, ahogy biztatja őket, gyönyörű, kacagó kislányai, a férje. Anyagi biztonság, egy új ház, a nap, a meg-megcsillanó hullámok. Mintha a jövő csupa remek dolgot tartogatott volna.

Aztán jött a csavar a történetben: Dan elment. Alig egy évvel később pedig az anyja is.

Lila már vagy húsz perce ezen tépelődik a zajkioltó fülhallgatóval a fején, és amikor szórakozottan kinéz az ablakon, észreveszi, hogy egy férfi ácsorog az előkert végében, és felfelé bámul. Lila egy ideig összevont szemöldökkel figyeli, és várja, hogy végre elmenjen. Csakhogy a férfi nem megy sehová. Két lépést tesz a jobb oldalon álló fa felé, a tenyerét rásimítja a törzsére, aztán csak áll ott a gondolataiba merülve. Pufidzsekit visel, kissé koszos farmert, kötött sapkát. Az arca nem látszik. Lilát enyhe aggodalom fogja el: az egyik szomszéd autóját két hete lopták el a kocsifeljárójáról. Szeretné, ha a férfi elővenné a mobilját, hogy fogadjon egy hívást, ha továbbmenne, ha tenne valamit, ami arra utal, hogy nem tolvaj, és nem tervez semmi rosszat. A fickó azonban csak áll, és tűnődve néz felfelé. Lila egy másodpercig még ott marad az asztalánál, de aztán lerántja a fejéről a fülhallgatót, és rohanni kezd lefelé. Már a negyedik lépcsőfordulónál tart, az ötödiknél, rápattintja Csavargóra a pórázt, hogy ne legyen egyedül, és feltépi a bejárati ajtót. A férfi felé fordul.

– Ez a felhajtó magántulajdon – közli Lila emelt hangon, hogy az ismeretlen meghallja.

A férfi nem felel, csak komolyan mered rá. Csavargó fülsiketítő ugatásban tör ki. Lilának hirtelen eszébe jut, hogy még mindig fürdőköpeny és pizsama van rajta, pedig már délelőtt tizenegy felé jár. Reggel azzal akarta biztosítani, hogy az íróasztal mellett maradjon, hogy közölte magával: addig nem öltözhet fel, amíg nem írt ezer szót. Ezt most határozottan hibának érzi.

– Tessék? – kiabálja vissza a férfi.

– Ez a felhajtó magántulajdon! Menjen el!

A férfi a homlokát ráncolja.

– Csak a fáját nézem.

Micsoda nevetséges ürügy.

– Hát ne nézze.

– Ne nézzem a fáját?

– Ne nézze. – Csavargó morogva, csattogó foggal rángatja a pórázt. Lila imádja, hogy ilyen harciasan lép fel.

Az idegent az erődemonstráció hidegen hagyja. Felvonja a szemöldökét.

– Megnézhetem a fáját, ha a járdán maradok?

Két lépést tesz hátrafelé, és nem csinál titkot belőle, hogy mulattatja a dolog. Lilát elönti a düh, de közben tehetetlennek is érzi magát attól, hogy az idegen milyen hanyagul magabiztos, és hogy egyértelműen tudja, Lila nem ura a helyzetnek.

– Maga csak ne nézze a fámat! Ne nézze a házamat! Menjen el!

– Hű, de barátságos!

– Nem tartozom magának azzal, hogy barátságos legyek! Csak mert nő vagyok, még nem muszáj barátságosnak lennem. Az előkertemben ácsorog, pedig nem hívtam ide. Szóval nem, egyáltalán nem kell barátságosnak lennem.

Lila hangja egyre élesebbé válik, Csavargó pedig dobhártyaszaggató módon ugat. A nő a szeme sarkából látja, hogy a szomszéd ház kiugró ablakfülkéjének a függönye megrándul. Kétség nem fér hozzá, hogy „rossz szomszédi” vétkeik listája épp újabb tétellel bővül. Bocsánatkérő mozdulattal int, mire a függönyt megint behúzzák.

– Szép autó – pillant a férfi a Mercedes felé.

Lila egyedül azért vette meg a sportautót, mert úgy érezte, az anyja ezt tenné… ilyen impulzív és bizakodó lenne. Az első autószalon, amelynek telefonált, egyszer sem hívta vissza, ezért egy különleges autókra szakosodott autókereskedőtől szerezte be a legtöbb extrával bíró, legdrágább modellt, amire csak futotta az anyjától örökölt pénzből – egy 1985-ös Mercedes Benz 380SL-t –, főleg azért, mert a szalon elegáns öltönyt viselő értékesítője szemmel láthatóan nem hitte, hogy megengedheti magának a kocsit. (Lila legrégebbi barátnője, Eleanor szárazon ennyit mondott: – Hát, akkor jól megmutattad a pasasnak.)

– Nyomkövető van rajta! – süvíti Lila.

– Hogyan? – A férfi a zajban nem hallja, hogy mit mond.

– Nyomkövetővel szereltettük fel! És van riasztója is!

A férfi összevonja a szemöldökét.

– Azt képzeli, hogy el akarom lopni a kocsiját?

– Nem. Egyáltalán nem képzelem, hogy el akarja lopni, mert akkor a rendőrség a nyomkövető segítségével megtalálná, maga pedig börtönbe kerülne. Én csak rámutatok arra, hogy ez a lehetőség szóba sem jöhet. Mellékesen megjegyzem, hogy a házban nem tartunk pénzt. Amennyiben felmerült volna magában.

A férfi egy ideig az edzőcipőjét bámulja, aztán visszapillant a nőre.

– Tehát azért jött ki ide, hogy megmondja, nem nézhetem a fáját, és nem lophatom el a Mercedesét, mert akkor börtönbe csuknak, és egyébként sincs pénze.

Ez így elég nevetségesen hangzik, és csak még jobban feldühíti vele Lilát.

– Igen, nagyjából erről van szó. Talán ha nem sétálna be csak úgy mások előkertjébe, akkor az ember nem érezné azt, hogy mondania kell valamit.

– Ami azt illeti, azért jöttem be az előkertjébe, mert találkozót beszéltem meg Bill-lel.

– Micsoda?

– Találkozóm van Bill-lel. A kertrendezés miatt. De senki sem nyitott ajtót, szóval gondolom, Bill nincs otthon.

Lila lehervad.

– Ó… – nyögi ki. A rend ilyen mértékű felborulása miatt félőrült Csavargó ekkorra elbizonytalanodik, hogy valóban neki akar-e rontani ennek a férfinak, vagy inkább menekülőre fogja. Elkezd körbeforogni, és magára tekerni a pórázt. Lila megpróbálja lefogni, megnyugtatni, de látszik, hogy a hangjától a kutya még jobban szorong, és nem hajlandó lehiggadni.

– Bill otthon van. – Ezt kétszer is el kell kiabálnia, mivel a zaj elnyeli a hangját. – A saját házában. Az utca végén. Nézze, sajnálom. Jöjjön be, azonnal telefonálok neki. Nyilván kiment a fejéből.

A férfi azonban két lépést hátrál, és most már a járdán áll.

– Igaza van. Majd én felhívom. – És miközben elindul, elő is veszi a zsebéből a mobilját.

– Hát nem csoda, hogy eliszkolt. Amióta Dan lelépett, eléggé… szúrós vagy.

– Szúrós?

– Az esetek túlnyomó részében olyan képpel járkálsz, mintha a legszívesebben lemészárolnál valakit.

Lila egy villával gesztikulálva mesélte el Eleanornak a Kerti Behatoló, Aki Mégsem Volt Az történetét, de most óvatosan leteszi az evőeszközt.

– Nem is igaz! Nem olyan ember vagyok, aki bárkit leszúrna.

Eleanor épp két megbízás között van, ami azt jelenti, hogy gyönyörűen kifestette magát. Amikor dolgozik – sminkes és fodrász a tévénél –, mindig azt mondja, hogy nagy túrót fogja ő a saját arcát is megcsinálni. Lila alaposan szemügyre veszi, és eltöpreng azon, hogy a barátnője mintha nem öregedne úgy, mint ő. Eleanor… ragyog.

– Hát…

– Most azt mondod, hogy eszelősnek tűnök?

– Dehogy. – Eleanor beledöfi az evőpálcikáját egy darabka szusiba, és a szájához emeli a falatot. – Mint a legrégebbi barátod csak azt mondom, hogy mostanában egy kicsit… hirtelen haragú vagy. – Lila elszontyolodott arcát látva hozzáteszi: – Persze teljesen érthető, ha az ember belegondol, hogy mi mindenen mentél át… De a helyedben ezt Dannek tartogatnám. Egy kicsit figyelj oda, hogy másoknak milyen arcodat mutatod.

– Milyen arcomat?

– Hát, lehetne valamivel kevesebb ebből. – Eleanor összeszűkült szemmel, dermedt arcvonásokkal mered a barátnőjére.

Lila eltolja maga elől a tányérját.

– Ilyen lennék?

– Nos, nem egészen. Te közben valahogy előremereszted az álladat is. Nem hiszem, hogy nekem is menne.

– Hű! Köszönöm.

– A szeretet mondatja velem, Lils. És van egy sereg ember, akik nagyon is rászolgáltak arra az arckifejezésre. A listát Dan vezeti. No de az egyszerű kertész, aki csak egy fán mereng, miközben idős mostohaapádat várja? Ő talán nem annyira. Próbálkozz inkább valami ilyesmivel. – Eleanor lassan eltúlzott mosolyra húzza az ajkát.

– Nagyon vicces.

– Nem viccelek. Próbáld csak meg.

– El, tudom, hogyan kell mosolyogni.

– Talán. De az utóbbi időben nem csinálod valami gyakran. Csak nem szeretném, ha amolyan késpenge szájú elvált asszony lenne belőled. Ha kialakulnak azok a ráncok, már elég nehéz felvinni a rúzst. – Eleanor csücsörít, és megmutatja az apró ráncokat az ajka mellett. – Bill egyébként hogy van?

Lila felsóhajt, és iszik pár korty vizet.

– Nem könnyű eldönteni. Akkor is azt hajtogatná, hogy jól van, ha leszakadna az egyik lába. – Szinte látja is maga előtt a férfit, ahogy halkan járkál a házban, fülhallgatóval a fején, hogy a Radio 3-at hallgathassa. Úgy tűnik, folyamatosan szüksége van a klasszikus zenére – ez alkotja a védőfalat közte és a világ között. – Jól van. Azt hiszem. Iszonyú mennyiségű hüvelyest etet a lányokkal.

– Amiért nyilván rajonganak.

– Képzelheted. Nem is tudom. Anyával volt ez a szabályozott életformájuk… időbeosztások, egészséges ennivaló, tisztaság és… rend. Szóval Bill-lel élni egy kicsit bonyolult. Félre ne érts, örülök, hogy velünk van. Szerintem jó, hogy nem szakadt meg a… folytonosság. De úgy szeretném, ha néha kicsit lazítana. – Látja, hogy Eleanor az órájára pillant. – Sietsz valahová? Egyébként nagyon csinos vagy.

– Tényleg? – kérdezi Eleanor annak a nőnek a közömbösségével, aki pontosan tudja, hogy így van. Dús, hullámos, melegbarna haja van, elöl egy fehér fürttel, amely egyszerre természetes és röhejesen menő. Élénk skarlátvörös selyeminget visel, a csuklóján fél tucat ezüst karkötő. – Ma este Jamie-vel és Nicolettával találkozom.

– Kivel?

– Tudod, a pár, akikről beszéltem. Egy Notting Hill-i szállodába megyünk. Nagyon izgatott vagyok.

– Á! Az édes hármas – fintorog Lila.

– Mi inkább ménage à trois-nak nevezzük. Az „édes hármas” úgy hangzik, mintha a Daily Mailből szedted volna.

Eleanor három éve szingli, és ezt az időt egyfajta szexuális odüsszeiaként fogja fel: minden héten újabb „kalandra indul” (ahogy azt ő megfogalmazta). Azt meséli Lilának, hogy jó móka a dolog. Nem kell egy párkapcsolat miatt problémáznia, vagy amiatt, hogy tökéletes-e a teste, hogy van-e közös jövőjük a partnerével, meg ilyesmi. Csak szórakozik, és remek szexben van része. Azt mondja, már évekkel korábban ezt kellett volna csinálnia ahelyett, hogy kitart Eddie mellett.

Mostanában ahányszor csak találkoznak, Lila úgy érzi, mintha a barátnője egyre inkább olyan személlyé változna, akit nem ismer.

– És nem fura? Úgy értem, előre el kell tervezni? Mármint hogy ki, mit és hová dug? Vagy felváltva csináljátok? – Már a gondolat is taszítja. Lila mostanában azt sem nagyon tudja elképzelni, hogy valakinek megmutassa a meztelen testét, nem ám hogy vígan hancúrozzon az ágyban két idegennel.

– Neeem. Kedvelem őket, és ők is engem. Mi csak… együtt lógunk, borozgatunk, nevetgélünk, jól érezzük magunkat.

– Ez úgy hangzik, mintha valamiféle könyvklubba járnál. Csak épp ebben a nemi szerveké a főszerep.

– Majdnem eltaláltad. – Eleanor a szájába dug egy darabka gyömbért. – És kevesebb a házi feladat. Neked is ki kellene próbálnod.

– Inkább a halál – vágja rá Lila. – Egyébként pedig elképzelni sem tudom, hogy együtt legyek valakivel, aki nem Dan. Boldog voltam vele.

– De annak idején azt mondogattad, hogy már vagy fél éve nem szexeltetek.

– Utálom, hogy ilyen jó a memóriád. Na mindegy… az már a vége felé volt.

Eleanor felvonja a szemöldökét, aztán szemmel láthatólag úgy dönt, hogy ezt most nem bolygatja. – Szerintem rád férne némi öröm az életben, Lils. Arra lenne szükséged, hogy nevess, hogy szexelj, hogy ne tartsd folyton mereven a válladat. Még mindig csinos vagy. Tessék belevágni.

– Eleanor, nem megyek veled semmiféle szexpartira.

– Akkor próbáld ki a randiappokat. Hogy megismerkedj valakivel. Csak egy kísérlet.

Lila megrázza a fejét.

– Nem hinném. De azért megpróbálok kevésbé szúrósnak tűnni. Ó, az ég szerelmére, hányszor kértük már a pincértől, hogy hozza a számlát? Vagy oda kell mennem, hogy kitépjem a nyavalyás kezéből?

Bill párolt halat készített vacsorára. Amikor Lila benyit a házba, azonnal megcsapja az orrát az átható halszag. Megáll a folyosón, lehunyja a szemét, és emlékezteti magát, hogy a férfi kedvességből főz nekik. Az csak a dolog szerencsétlen mellékterméke, hogy az otthonuk a következő két napban olyan büdös lesz, mint a billingsgate-i halpiac.

Csak ne lencse legyen a köret hozzá, fohászkodik magában a nő, és lehajol, hogy köszönjön Csavargónak, aki úgy üdvözli, mintha ő lenne az egyetlen épeszű személy a világegyetemben.

– Szervusz, szívem. Halat csináltam vacsorára lencsével – kiabálja Bill felé fordulva. Lila anyjának a köténye van rajta. – Tettem bele egy kis gyömbért és fokhagymát is. Tudom, hogy a lányok nem szeretik, de nagyon jót tesz az immunrendszerüknek.

– Jó! – feleli a nő, és azon agyal, hogy sikerülhet-e kaját rendelnie úgy, hogy Bill ne szerezzen tudomást róla.

– Milyen napod volt, Lila? – A férfi öntetet készít a fejes salátához, a háttérben halkan zsong a Radio 3 zenéje. Bill inget és nyakkendőt visel, pedig már tizenhárom éve nyugdíjba ment, a cipője fénylik, akár a frissen hullott vadgesztenye.

– Óh… remek. Eleanorral ebédeltem, aztán el kellett mennem a könyvelőhöz. – Lila nem szeretne a könyvelővel való találkozóról beszélni. A fejében azonnal beindult valami halk, fehér zaj, mihelyt a férfi elkezdett végigmenni a tervezett bevételek és előirányzott adóelőlegek oszlopain. – És neked milyen napod volt? Jézusom! Ez meg mi? – Lila megrökönyödve mered a konyhapultnak támasztott képre, egy meztelen nőt ábrázoló félabsztrakt festményre. A nőnek ugyanolyan teknőchéj keretes szemüvege, és ugyanolyan csigás, ősz fürtjei vannak, mint az anyjának. – Kérlek, mondd, hogy ez nem…

– Az anyád. Hiányzik, hogy lássam. Gondoltam, betehetnénk a nappaliba.

– De Bill, hiszen meztelen!

– Ó, anyádat az sosem zavarta. Te is tudod, mennyire lazán fogott mindent, aminek a testéhez volt köze.

– Már most elárulhatom, hogy a lányok a legkevésbé sem lesznek lazák, ha a tévé fölött ott lóg majd a pucér nagyanyjuk képe.

Bill megáll, és úgy kapja le az orráról a szemüveget, mintha meglepődött volna.

– Nem értem, miért kell a meztelenségre összpontosítanod. A festmény inkább anyád belső jellemvonásait emeli ki.

– A belső jellemvonásai túlságosan jól kivehetők. Nézd, Bill, tudom, mennyire hiányzik neked anyu. Miért nem viszed fel a képet a szobádba? Így reggelente ezzel ébrednél, elalvás előtt pedig ez lenne az utolsó dolog, amit látsz.

A férfi a festményt bámulja.

– Csak úgy gondoltam, szép volna, ha megint családtag lehetne. Ha így vigyázna ránk.

– Talán ha bugyi lenne rajta. Ha bugyit viselő családtagként vigyázna ránk.

Bill felsóhajt, oldalra pillant.

– Ahogy akarod.

Lilának azonnal bűntudata támad, és bocsánatkérőn megöleli a férfit. Bill teste megfeszül, mintha minden fizikai érintést egyfajta támadásként érzékelne. A nőnek átvillan az agyán, hogy talán az anyja volt az egyetlen személy, aki mellett teljesen el tudta engedni magát.

– Esetleg egy szép fotót? Tényleg nem ártana, ha több kép lenne a házban anyáról – veti fel.

– Mintha nem is létezett volna – mormolja a férfi. – Néha körülnézek, és eltűnődöm, hogy létezett-e egyáltalán.

Lila felnéz Bill bánattól, veszteségtől megviselt arcára, és úgy érzi, mintha a saját szomorúsága jelentéktelenné válna. Elvesztette az anyját, igen, a férfi azonban a lelki társát vesztette el.

Bill nagy levegőt vesz.

– A másik házban van egy dobozra való fotó anyádról. Fényképek, ilyesmi. Ha tényleg nem akarod, hogy ez a kép itt legyen.

Lila felfigyel rá, hogy a házát már nem nevezi az „otthonának”, de a belényilalló érzést nem tudja azonosítani.

– Van egy ötletem. Egyelőre hagyjuk itt – javasolja. – A lányok annyi időt töltenek a kütyüik bámulásával, hogy valószínűleg észre sem veszik majd.