Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

LÍRAI ELŐHANG

VIGYÁZAT A VONATOKON!

A NAGYSZÁLLÓ

JUSSZUF KÁN, NAZIRABAD MAHARADZSÁJA

A DIADALMENET

A LYUK A FALBAN ÉS LYUK A PADLÓN

ELTŰNÉS MELLÉKKÖRÜLMÉNYEKKEL

MYNHEER VAN SCHLEETEN ÉLMÉNYEI

JUSSZUF KÁN VISSZATÉRÉSE

A FEJEDELEM ÉS A KÖLTŐ „MÁSNAP REGGELE”

FEJEZET, MELY TALÁN MEGFELEL ANNAK A FELADATÁNAK, HOGY ÖSSZEZAVARJA AZ OLVASÓT

EGY ÜNNEPÉLY, ÉS A VÉGE

JUSSZUF KÁN HÁZASSÁGA

EGYSZERŰEN: NAZIRABAD

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Frank Heller

A MAHARADZSA KINCSE
ALLAN KRAGH ELSŐ KALANDJA

fordította:
Balla Mihály

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-348-8 EPUB
ISBN 978-963-678-349-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
The Marriage of Yussuf Khan

első kiadás: 1923.
az elektronikus változat az 1930. körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1920-as évekbeli londoni plakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

LÍRAI ELŐHANG

Regényhős, kalandok sorának hőse, nem olyan az, mintha dőre képtelenséget beszélne valaki? Ki az, aki regényekben hisz, olyanokban, amelyek a való életben történnek meg, ki hisz abban, hogy vannak még a világon kalandok is? A kaland, mondták már a tizennyolcadik században, meghalt kétszáz esztendeje. A reneszánsz korában, igen, akkor még voltak kalandok!

Kalandokról beszél a mai világban, mondják ismét a tizenkilencedik században, haha! Elnézést kérek... A kalandok meghaltak Napóleonnal, a hússá és vérré vált kalanddal együtt. Napóleon korában, igen, akkor még voltak kalandok. De manapság! Nem, nem, igazán elnézést kérek.

Allan Kragh úr kora a huszadik századra esett, tudniillik életének az a része, melyet csakugyan saját kólának nevezhetett, ő tudniillik 1885-ben született s bár életünk első tizenöt évét utóbb, egyet sóhajtva, majdnem mindig legboldogabb éveinknek szoktuk mondani, mégis kétség fér hozzá, hogy a maguk idejében csakugyan boldognak tartottuk-e. Az ember, mióta hosszú nadrágot vagy szoknyát szabtak rá, úgy gondol a gyermekkorára; mint valami kimondhatatlanul vidám regényes korra, mely most a síi bán fekszik és eltemetve s visszahozhatatlanul oda van annak a szegény öl dögnek a számára, akinek szürke, kalandnélküli mindennapi életben kell elcsenevészesednie.

Azonkívül pedig életének egész ideje alatt csak az beszélhet kalandról, aki a kalandot képes megtalálni is. A kaland készen áll, mint a napfény és mint az eső, mindenütt, de ezekkel homlokegyenest ellentétben, többé vagy kevésbé egyenlőtlenül osztva szét igazak és nem igazak között. Vannak emberek, kiknek életében a kalandok valósággal egymásra halmozódnak és vannak mások, akik a kalandok bányájában járnak, anélkül, hogy egyetlenegy kalanddal is összetalálkoztak volna.

Az, hogy Allan Kragh kalandokat élt át, éppúgy fordult meg sajátmagán, mint azokon a körülményeken, melyeknek lefolyását, rövidre fogva, itt fogjuk papírra vetni. Földi léte oly minden érdekesség nélkül kezdődött, amint csak lehetett, mert mi az, ami jelentéktelenebb, mint az olyan fiatalember, akinek élete huszonnégyéves korában már pontról-pontra előre meg van határozva, mint egy hangverseny műsora? Belépő induló: néhány röpke diákév; utána a keringő: egy jobbféle eljegyzés; kezdődik a hangulatok száma: a családi boldogság és így tovább a záróindulóig a koporsóban. A dolog egészen úgy kezdődött, mintha Allan Kragh élete is ehhez hasonlóan készülne leperegni, pedig az eredeti programból valóság szerint csak a belépő induló került előadásra.

Az olvasó most előáll a kérdéssel: hogyan lehetett Allan Kragh úr élete már huszonegyéves korában ily szépen rendbe szedve? A fiatalemberekkel a dolog - Isten panaszkodásnak ne vegye - általánosságban nem áll ily hibátlanul. Kragh úrnak volt vagyona talán? Erre a kérdésre sietünk a valósághoz híven megfelelni: Allan Kragh úr vagyonos volt. Sőt, huszonegyéves korában szabadon rendelkezett vagyonával, mert szülei meghaltak. És életének ebben a korában ott találjuk őt az egyetemen, rokoni felügyelet nélkül, mint ötvenezer korona korlátlan urát s egyébként, mint kissé lusta, jólelkű, meglehetősen tehetséges, jól megtermett svéd fiatalembert; azonkívül (vagy következésképpen) XIV. Erik királyhoz hasonlóan, mint könnyelmű ifjút, kit semmiképpen sem dicséretreméltó tanácsadók vesznek körül.

Allan Kragh az egyetemen nem vitte fel többre, mint hat esztendőre. De azt, hogy ezek az évek zajos ünnepnapokkal voltak telve, csak Zenónak egy-egy túlzó tanítványa vonhatta volna kétségbe. Semmi esetre sem az egyetemi város pincérjei, de nem vonhatták kétségbe a pincemesterek sem, a szabók sem. És éppenséggel nem az a pénzintézet, melynél az ötvenezrét elhelyezte, mely nemcsak, hogy makacsul tartózkodott a kamatozástól, hanem ijesztő hajlandóságot mutatott a pénztári rácson való ki-kicsusszanásra. Diákkorának már első évében megismerkedett Bergius Hermannal, Allan hat évi fénykorában viselt hadjáratainak vezértábornagyával. Bergius Hermann a nagy kalózvezérek kései utóda volt; az elpuhult idők megakadályozták abban, hogy azokhoz hasonlóan karddal küzdjön s gazdagodjék meg; ennek következtében a nyelvével hadakozott. Évre év következett, az egyetemen az egyik nemzedék váltotta fel a másikat, az idő gátat nem tűrő áradata tovább zúdult, ámde minden újabb nemzedék ott találta Bergius Hermannt, ahol - ha nem is ezer, de mindenesetre kerek - tizenöt esztendeje állt, a pillantását, ha nem is a korok, de inkább a puncs zavaros folyamába mentve. Műveltsége széleskörű, érzéke a humor iránt szokatlan, étvágya mértéket nem ismerő, szomjúsága még annál is nagyobb, képessége, hogy a sztoikusok módján -viselje el a kicsapongások fáradalmait, méltó volt a római nagyok legnagyobbjához is.

Allan Kragh ebben a hadseregben a szállásmester szerepét látta el; ő fizette a napi kiadásokat, ő gondoskodott a csapatok ellátásáról és éji szállásáról és a tizenhetedik század szabályát követve, mindenek- fölött az ő dolga volt helytállni azért, hogy ha más nem, de legalább egy tisztességes korty kijusson nekik mindennap. Annál a baráti viszonynál fogva, melyben a bankokkal állt, mindez bár nehéz, mégis megoldható feladata volt.

Messzire vinne felsorolni valamennyi hősét a nagy idők hadseregének. Ott volt S. John Péter, Bergius Hermann legközelebbi híve és hadsegéde. Ott voltak a harcolók és nem harcolók névtelen csapatai, a birodalom minden részéből összesereglett kalózok, a hosszabb vagy rövidebb időre felesküvő zsoldosok. Ott volt B. O. a régi spártai, ahogyan Bergius elnevezte, ki még a csábítóan felvetett ágyba is csak ruhástól dőlt Ott volt az íródeák, a kávéházak elmozdíthatatlan íródeákja, kit az intézmény ettől a minőségétől mégis már rég felmentett. Ott volt Aistjerna, kit rövid vendégszereplése után még jókor mentett meg főúri családja Tőle származott az a híres mondás, mikor vigasztalni akarta Bergius Hermannt a már hosszabb ideje tartó hajléktalanságáért: »Igen, kedves Hermann, én is megismerkedtem - eh - a bohémélet rémségeivel - voltak éjjeleim - eh - mikor nem mertem hazamenni, hanem - eh - mondhatom, hogy a Bristolban háltam meg.« - Ott volt továbbá a híres Altmarkt báró, a piruló hajadonkák réme és síró anyák keserű gondja, az idejét és korát tévesztett Casanova - igen, tarkabarka volt ez a kíséret és nem kevésbé voltak cifrák azok az élmények is, melyeket társaságukban Allan végigélt. Természetesen földrajzilag mindig szűkén körülhatárolt körben; a távutazások közül csak a Berlinbe vezetett nagy expedíció volt említésre méltó, mely főként az Allan által mesterien irányított visszavonulásról volt emlékezetes: majdnem teljesen pénztelenül, az izgatott csapatok zendülésétől fenyegetve és a bosszúszomjas néppel állandó utóvéd-harcokra kényszerítve, nem csekély feladat megoldása várt reá.

Aranyos pillanatokból összerótt hat év múlt el ilyeténképpen, s ekkor következett el az a szép nap, mely katasztrófával fejezte be Allan hőskorát. A közvetlen ok pedig oly jelentéktelen y olt, hogy első pillanatra nevetségesnek lehetne tartani. Úgy történt, hogy Allan a hetedik év téli félévének első napján olyan helyre került, melyet már régideje nem látott - az egyetemre. Az előadások a tantermekben éppen kezdetük előtt álltak. A gondolat, hogy egyet meghallgasson, Allant kedvderítően, barokkosan érintette, - kitűnő tréfa lesz beszélni róla barátainak. Jó három éve volt már, hogy utoljára járt az egyetemen. Csak úgy találomra ment be az útjába eső tanterembe, meg sem nézve, miről fognak előadni a falai között. Helyet foglalt; az előadó belépett és hozzáfogott mondanivalóihoz. Kitűnt, hogy Allan az egyetem angol lektorának órájára került.

Allan, mikor ezt észrevette, az elektromos ütéshez hasonló valamit érzett. Egyetemi hallgatóságának első éveiben éppen az idegen lektorok előadásait szokta csakugyan látogatni... Volt benne nyelvtehetség s az első években elismerésreméltó módon sajátította el a német és az angol nyelvet. Emlékek ébredeztek benne.

A mostani lektor atlétatermetű, tiszta és merészpillantású fiatalember volt. Bevezető előadásában az angol gyarmati irodalomról beszélt; ő maga bejárta a fél világot s előadásába személyes emlékezéseket és megfigyeléseket szőtt. Allan megállapította, hogy még eléggé jól tud angolul, hogy követhesse a lektor szavait; nem volt tökkelütött ember, mint már említettem. Érdeklődve hallgatta, mi több, lebilincselték a távoli országokról hallott leírások s egyszerre úgy érezte, hogy a pirosság forrón elönti arcát. Micsoda élet is az, melyet Itt a többiekkel együtt folytat! Milyen vidékies szibaritaság az életük! Hogyan is lehet ily korlátoltságban leélni egymásután az éveket! Hogyan is lehet!... Egyik évet a másik után... egyik évet a másik után... Voltaképpen mit gondolt, mit akart? Egyáltalában mulatságos volt-e?... Az, amit ő meg a többiek űznek, gyermekesség, semmi más, unalom, minden lebilincselő érdekesség nélkül.

Az előadás végre végéhez ért és a hallgatók kitódultak a teremből. Allan utolsónak maradt benn, gondolatokkal telve, melyek úgy szálltak fel benne, mint a buborék, de szétröppentek, mielőtt egészen kialudtak volna. Mindjárt az egyetem előtt beleütközött az egész hadba, s diadalüvöltéssel fogadták. Volt ebéd a Parkban; volt kávé és puncs. De némán és gondolatokba merülve ült Allan a pohár whiskyje mellett, füle tele volt a fegyvertársak beszédével, de az agyát oly érzés ülte meg, mely újnak látszott, mégis régi volt és nagyon hamar elhatalmasodott rajta. Most aztán vége! Vége egyszer s mindenkorra!

Másszóval: egy növény, melynek magva régóta szunnyadt már Allan szívében, ezen a napon végre felpattantotta a mag hüvelyét, gyökeret eresztett és kibújt a nap fényes világosságára. A dologban csak az volt a csodálatos, hogy már nem régebben történt meg.

Teljes életében Allant voltaképen a messzeség csábította, a vágy mindenre, ami távoli, új és ismeretlen. Bergius Hermannak talán éppen azzal sikerült őt a hatéves háború szállásmesterévé tennie, hogy ezt a húrt érintette meg benne. Ezen a mai estén érte, hite szerint, villanásszerűen az a felismerés, hogy voltaképpen mennyire nem elégíti ki ennek a hat évnek minden helytelenkedése. Gyermekes csínyek... jelentőség nélkül... érdekesség nélkül... Elvonultatta lelkének szeme előtt mindazokat a reggeleket, mikor egy-egy idegen városnak a hajnal derengésében álló valamelyik utcáján, hová a véletlen vagy Bergius juttatta el, hazafelé bandukolt és eszébe jutott, hogy ezeken a magányos reggeli vándorutakon hányszor érzett kedvet magában megszökni a többiektől és a reggeli sörözéstől, mely főérdekessége szokott lenni az efféle kiruccanásoknak. Ezt a kívánságát mindannyiszor háttérbe szorította valami. Most megértette, hogy voltaképpen mit is jelentett. Átkutatta emlékezéseit s egyszerre felismert saját magában más apró, majdnem gyermeki vonásokat is: hogy szeretett összeismerkedni (Bergius nagy bosszúságára) amolyan karakán alakokkal, akikkel csapszékekben vagy gőzös fedélzetén akadt össze; hogy el-elmélyedt száraz, testes külföldi menetrendekbe, melyek szállók előcsarnokában hevertek az asztalon; beteges előszeretete a külföldi nagy újságlepedők iránt…

…El, új ösvényekre, el, idegen városok fölött látni a napot, ahol még történik valami új, ahol az ember összeakadhat még a Kalanddal! Mert kit és mit hajszolt ebben a teljes hat esztendőben, ha nem a kalandokat és nem azt, ami még új?

Így gondolkozott Allan Kragh, mert azok közé az ifjú emberek közé tartozott, kiket arra rendelt az ég, hogy kalandok után járjanak holott, ha más a természete, fontolóra vette volna, hogy ne kezdjen-e más életet és ne hallgassa-e tovább az angol lektor előadásait.

Az óra féltízet mutatott másnap reggel, mikor Allan az egyetemi város nagy szállójának verandáján vizsgálat alá vette terveit. S ahogy a szeptemberi nap fényében ott ült és végiggondolta, hogy ép és normális ember megteheti-e tíz a lépést, melyet tervbe vett, anélkül, hogy üldözőbe vegyék, lassanként felfedezett még egy másik okot is arra, hogy meg nem érett szándékát valóra váltsa, még egy másik okot is, mely kissé híjával volt a bajtársiasságnak, de viszont bizonyos mértékben elfogadható magyarázatát adja egyébként eléggé fantasztikus elhatározásának.

Allan Kragh gondos szüleinek jóvoltából ment volt attól a kénytelenségtől, hogy hat év alatt, hadviseléseik során, saját leleményével vagy erejével teremtse elő a pénzt; ámde barátainak szülei kevésbé voltak előrelátók, mint az övéi s emiatt Allannek jutott az a rendeltetés, hogy az említett tekintetben különböző kézjegyekkel segítségükre legyen. Megörökítette nevét oly bankszerű iratokon, melyeknek számát pontosan ő maga sem tudta; s ámbár abban az időpontban, mikor a hetedik év hadviselésének kellett megkezdődnie, még nem merült ki teljesen, még sem állt túlmesszire ettől az állapottól. Ha már most, gondolta magában csöndes mosollyal, megvalósítja hirtelen felmerült tervét, akkor annak, ha más következése nem is, de legalább az az egy következése mégis lehet, hogy a névtelen hadsorok az elé a feladat elé jutnak, hogy saját erejükből, a hadvezér nélkül boldoguljanak - ami tudvalévőén legfőbb és legkívánatosabb eredménye annak, amit el lehet érni a katonai neveléssel.

Allan eléggé rosszlelkű volt, hogy nem sajnált magától egy mosolyt, mikor azokra a kevéssé plátói párbeszédekre gondolt, melyeket a névtelen hadsorok folytatnak egymás közt, mikor tájönnek vezérük alá- valóságára. Aztán igen határozott kopogtatással asztalához szólította a vörösorrú öreg pincért, ki nagy tisztelettel figyelte egy óra hosszáig tartó reggeli elmélkedését. Az öreg meghallotta Allan kopogtatását, odarohant, mintha ágyúból lőtték volna ki.

- Mi volt?

- Két pilseni, hatvan őre.

Allan letette a pénzt az asztalra és felállt.

- Rendeljek odabenn reggelit a doktor úrnak?

Allant a szállókban s nem az egyetemen avatták doktorrá. Allan a fejét rázta.

- Doktor úr bizonyára a többi doktor urat várja?

- No, nem hiszem, - felelte Allan - mondja meg nekik, hogy várhatnak rám.

Az órára pillantott. Féltizenegy. A hajó egy órakor indul; a bank, a csomagolás, az útlevél - éppen csak hogy futja az időből!

Harmadfél órával utóbb látták felszállni Allan Kragh urat egy fehér kis kerekes gőzös fedélzetére, egyikére azoknak a vízi alkalmatosságoknak, melyek a legutóbbi hat év hadivállalkozásain gyakran végezték a viking-hajók szolgálatát a közelebb eső külföld irányába. A köteleket eloldották, a gőzsíp rekedt, iszákos basszus hangon tülkölt, a kerekek fellapátolták a vizet és Allan Kragh úr tizenkétezer korona készpénzzel (az egykori fejedelmi vagyon maradványával), valamint két jól megtöltött útibőrönddel s egy sétapálcával elindult nagy útjára, ki a nagyvilágba.

Előre! El, a kalandok felé! Sors, jövő, en garde!

VIGYÁZAT A VONATOKON!

- Az ebéd, uraságaim! Kívánnak ebédelni az uraságok? Itt az idő, uraságaim, helyet foglalni a második délebédhez!

A vonat végigdübörgött a fényes acélsíneken, Köln irányába. A kocsik dülöngéltek a kanyarulatokon és hol egyik, hol másik oldalukra hajoltak el. A táj laposan, semmitmondóan repült el mellettük; az utasok pár órával azelőtt hagyták el Osnabrücköt. Szeptember égboltozata tiszta, kék és végtelenül magas volt, világosságot hintő, egymást kergető fehér felhőtömegeivel; üde és hűvös volt a szél és finom, már érezhetően őszi illatot hordott szárnyain. Néha-néha valami folyón vagy csatornán robogtak át, melynek vize áthatóan zöld színű volt s melynek tükrén itt-ott korán lehullott fa-levelek vitorláztak. A vonat tovább és tovább száguldott; és Allan Kragh magánjellegű töprengésbe merülve állt ott, fejét a folyosó ablakán félig kidugta, ügyet sem vetve arra, hogy a szél arcát csapkodja s néha-néha nekihajtja a lokomotív koromját és füstjét. Az étkezőkocsi pincérének hangja rázta fel elmerültségéből; órájára nézett, mely valamivel egy órán túl mutatta az időt s hirtelen eszébe juttatta, hogy a hamburgi pályaudvaron fogyasztott két tojás és kávé óta nem evett semmit. Ezzel a gondolattal egyidőben egyszerre megérezte azt is, hogy kitűnő étvágya van. Intett a fehérkabátos embernek és kapott tőle sorszámot az ebédhez.

- Minden helyet lefoglaltak a mai ebédre - mondta bizalmasan Allannak, mintegy jelezve diszkréten, hogy a borravaló mértéke is ehhez igazodhatnék.

- Kezdődik már? - kérdezte Allan.

- Két perc múlva, uram.

Az étkezőkocsi megbízottja tovább sietett és Allan az ingatag folyosón a kocsi túlsó oldalán levő mosdóhelyiségbe ment.

Hogy Allan Kragh mily okok miatt tartózkodott ezen a vonaton, tulajdonképpen nem könnyű megmagyarázni, helyesebben szólva, a rendelkezésre álló egyetlen ok olyan furcsa volt, hogy nevetségesnek látszik, mikor az ember említést tesz róla. E szeptemberi nap kora reggelén érkezett Hamburgba, legcsekélyebb sejtelmével sem annak, hogy legközelebb mit tegyen, merrefelé kellene irányítani lépteit. Találomra sétált egyet a főpályaudvarral szemközt levő városnegyedben, némi kóborlás után az Alster partjára ért s már-már arra gondolt, hogy egyelőre Hamburgban marad, mert úgy látta, hogy Hamburg szép és kedves város. Aztán mégis szélnek eresztette ezt a gondolatot és a reggeli ürességükkel tátongó utcákon (csak valamivel volt több hét óránál) visszatért a főpályaudvarhoz. Úgy vette észre, hogy az el van látva a kényelem minden modern lehetőségével, megborotválkozott, valamelyes pénzt váltott és bekapott egy gyors reggelit a nagy étteremben, öt perccel félnyolc előtt a párisi gyors indulását kiáltotta ki egy egyenruhás vasutas. Még mindig nem tisztázva magában, hogy mi legyen teendője, elhagyta az éttermet és a jegypénztárakhoz ment.

Katonás sorokban menetrendek borították a falakat; nem csábító falragaszok a kék tengert és zöld erdőket mutató képekkel, csak forgalmi útbaigazítások és számoszlopok. A távolra utazók egyik jegypénztára előtt hárman álltak s vonták magukra tüstént Allan érdeklődését: egy harmincas éveiben járó fiatalember, testmagasságra körülbelül akkora, mint ő, simára borotvált sötét színészarccal és aranyfoglalatú szemüveggel; egy öregúr vörös ragadozómadár-orral, az italos ember sárga, szúrós szemével, és szőke, de jócskán deres bajusszal; továbbá egy ifjú hölgy divatosan szabott, a csípőnél szorosan testhez álló, majdnem már a térdét sem takaró zöld útikosztümben. Arcának kissé gőgös volt a kifejezése, szürke szempárja előkelőén nézett körül s észre kellett venni kissé felvont felső ajakát. Megragadó arc volt a feketeszalagos zöld útikalap alatt, mely úgy állt a vörösesszőke haján, mint egy francia muskétás kalapja. Három vagy négy amerikai folyóiratot tartott a kezében. Allan szinte elnyelte szemével: d’Artagnan kedvese, vagy a bíbornok szőke kémje lehetett volna ez a nő. A fiatalember most sietve hagyta el a jegypénztárt; az idősebb úr lépett a helyébe, közvetlenül utána következett a feltűnő ifjú hölgy, ki néhány bankjegyet tartott a kesztyűs ujjai között. Most elment az öregúr s ő foglalta el helyét. Allan gondolt egyet és mögé állt. Hallotta, mikor teljesen hibátlan németséggel mondta: »Elsőt, Párisba.« Egy-két kérdése is volt, melyekre a pénztárban levő ember megadta a feleletet. Eszerint német nő, bár egészen amerikaiasnak látszik. Most átvette a menetjegyét. Allan elhagyta a jegypénztárt és némi távolból követte. Látta, hogy felad némi útipoggyászt s a lépcsőn lefelé megy a peronra. Amikor így a gyors, ruganyos járásával előbbre ment, még szebb volt, mint amikor egyhelyben állt. Látta még ott lent végigmenni a vonat mellett, aztán elvesztette szemelől. Az egyen-ruhás ember átvágott a pályaudvar csarnokán és sztentori hangon kiáltozott:

- Gyorsvonat Párizsba és Németalföldre! Egy perc!

Allannak ekkor képtelen gondolata támadt. Nem gondolva meg, hogy mit cselekszik és miért cselekszik, visszarohant ahhoz a jegypénztárhoz, melynél azt a három utast látta, előrántott egy bankjegyet és odakiáltotta az ablak mögött levő embernek, ki az imént csodálkozva nézett utána, mikor elment a nélkül, hogy jegyet váltott volna.

- Párizs, első!

- De siessen ám! - kiáltotta vissza a pénztáros. - A vonat két óra harminckilenckor indul. Már csak negyven másodperce van!

Allan a kártyával kezében visszarobogott s gondolatai össze-vissza örvénylettek a fejében. Tisztára őrültség az egész... A poggyászát őrizetbe adta; nincs rá idő, hogy kihozza; természetesen le kellett tennie arról az eszeveszett gondolatról. Vagy hagyja ott a poggyászt és később táviratozzon? Nyilvánvaló téboly... Hiszen több vonat is indul még... csakhogy az a nő ezen utazik! Ha sikerül elmondania neki, hogy mily áldozatot hozott miatta, lehet, hogy elbájolja vele... Nem is tudva, hogyan, elsietett az ellenőr előtt, hanyatt-homlok rohant le a lépcsőn, el egy vonathoz, mely mozgásnak indult s a kalauzok már csapkodták be az ajtókat. Éppen még az utolsó másodpercben érte el egy ugrással az utolsó kocsik egyikét. Hiszen kész őrület, amit most cselekedett! Ugorjon vissza? Aztán vállát vonta és mosolygott saját magán.

- Ha tovább utazom, - súgta bizalmasan a folyosó ablakának - legalább nem büntet meg a rendőrség meg nem engedett leugrás miatt.

Mikor meggyőződött, hogy az utolsó személykocsira szállt fel, útra kelt a folyosókon, kikémlelni, hogy hol van az ismeretlen hölgy. Abban a kocsiban, melyen kikötött, csak harmadik osztályú szakaszok voltak; végigment rajta, anélkül, hogy megnézte volna a bennük ülőket. A következő kocsi második osztályú amszterdami közvetlen kocsi volt; nem minden nehézség nélkül vergődött át rajta, annyira túl volt zsúfolva utassal. Aztán egy délnémetországi közvetlen kocsi következett soron, az is majdnem egészen megtelt. Hozzácsatlakozott az étkezőkocsi. Azon nem lehetet átmenni, mert a konyhán kellett volna keresztülfurakodni. Allan szerencsét próbált némi megvesztegetéssel, de sikertelenül, mert nem fogadták el pénzét s azt mondták, hogy várjon Brémáig, ott a vonat egy percre megáll. Leült pihenni a dél-németországi kocsi folyosójának egyik ablakához, sütkérezett a reggeli nap melegében és tele tüdővel szívta magába a szeptember hús levegőjét. Nagyot lélegzett és nevetett magában; ez mégis csak más, mint annak a vidéki Sybaris-nak kitaposott utcáin ténferegni! A kocsik egyszerre egymáshoz ütköztek, a vonat lassította menetét s egy vöröstégla-nyaralókkal betelepített külvároson át berobogott Brémába. Allan szempillantás alatt kint termett a pályaudvar csarnokában, vett egy csomag cigarettát, valamelyes gyümölcsöt és néhány újságot, aztán felkapott az útját álló étkezőkocsi előtt levő kocsiba. Várt, míg a vonat elindul s csak azután fogott hozzá a nyomozáshoz. Ezúttal szerencsés volt. Ahhoz a kocsihoz, melyben most állt, egy első és egy második osztályú párisi közvetlen kocsi tartozott, s az elsőosztályú rész harmadik szakaszában az ismeretlen nő foglalt helyet.

Sajnos, nem volt egyedül. Szemközt ült vele az ablaknál a ragadozómadárorrú és sárgaderes bozontos bajuszú öregúr; a hölgy háttal ült, az öregúr a vonat irányában. Úgy látszott, nem ismerik egymást. Allan egy pillanatig habozva nézett a szakasz belsejébe; az öregúr a finom-vörösborszínű orrával a maga oldalán levő hálót a poggyászok egész tömegével rakta tele, - különböző nagyságú bőröndökkel, útiplédekkel, távcsőtokokkal s a jó Isten tudja még mivel - tökéletesen illő módon szaglószervének előkelő külsejéhez. A vele szemközt ülő ismeretlen nő két kis útitáskát, egy kalapdobozt s néhány útipárnát tartott maga mellett. Pillanatnyilag művészien kiszámított tartással ült, mintha odaöntötték volna, poggyászai között és aludni látszott. Allan csodálva nézte arcélét s az árnyékot, melyet szempillái vetettek finom arcára. Úgy látszott, hogy vörösesszőke haja, mely dús és hullámos volt, némileg összekuszálódott. Rövid szoknyája kissé felcsúszott és látni engedte szépen formált, karcsú lábát. Néhány pillanatig tartó áhítatos elmerültség után Allan belépett és leült az öregúr mellett lévő párnás ülőhelyre.

Az öregúr leplezetlenül bosszús pillantással fogadta megjelenését. Felnézett a poggyászhálóra, mintegy jelezve, hogy ha Allan (kit vigyen el az ördög) ott akarná elhelyezni egész nem kívánatos útipoggyászát (amitől Isten óvjon), akkor ő kénytelen volna odébb tolni a saját holmiját. Allan oly arckifejezéssel vonta vállát, mely az útitárs megvetéseben csak kevéssel állt alább a vörösborszínorrú arckifejezésénél s mintegy jelezni akarta, hogy neki (akinek nemzetközi szokás szerint teljes joga van abban a kocsiosztályban foglalni helyet, amelyre jegyét váltotta) ebben a kocsiszakaszban van éppen kedve végigutazni akár a világ végéig, de az útipoggyászát, melynek a bordóorrú öregúréval szemben sem kellene szégyenkeznie, a hamburgi főpályaudvar málharaktárában vesztegelteti. A vívótőr pillantások ilyetén kölcsönös kicserélése után a két úr nyugodtan hátradőlt ülőhelyen, a ragadozómadárorrú a Hamburger Fremdenblatt védelmében, Allan fedezék nélkül. A fiatal hölgy szempillái, melyek néhány pillanatig a nélkül,

hogy bárki látta volna, alig észrevehető résen felemelkedtek, most ismét elfoglalták arcán előbbi elragadó helyzetüket. A vonat tovább zakatolt s a felhők fénylettek a szeptemberi napsütésben. Allan réveteg álmodozásba merült és pillantása a szemközt ülőnek arcán tévelygett.

Körülbelül feleúton voltak Bréma és Osnabrück közt (az óra tízre járt), mikor egyszerre megjelent az ellenőr és a jegyeket kérte. Allan átadta megvizsgálásra a saját jegyét, a ragadozómadárorrú öregúr hasonlóképpen. Az ablak sarkában ülő ismeretlen hölgy tovább aludt. Az ellenőr köhécselt és nagyságos asszonyom, mondta párszor, mindhiába. A hölgy nem mozdult. Allan úgy hitte, hogy megjött az esélye. Előrehajolt, kezét óvatosan a hölgy zöld útikosztümjének ama helyére tette, mely éppen még fedte a térdét. A hölgy felnyitotta a szemét, egy pillanatig meredten nézett a kézre, melyet Allan még nem vont vissza és a megbotránkozásnak oly félreismerhetetlen kifejezésével riadt fel, hogy Allan visszapattant és élénk pirulás futotta el arcát. Az ellenőr diszkréten mosolygott és megismételte: »Nagyságos asszonyom!« Az ismeretlen nő átadta menetjegyét, a szeme pedig a közben azzal volt elfoglalva, hogy Allant gyilkolta; aminek utána a némajátékról egyszerre áttért a beszélőjelenetre. Mégpedig angol nyelven. Allan kissé elcsodálkozott, mert a hamburgi pályaudvaron hallotta, hogy folyékonyan beszél németül. Pedig a hölgy feltehette volna, hogy német emberrel van dolga. A ragadozómadárorrú öregúrhoz fordult.

- Sir, - mondta - érti az én nyelvemet? Az ön nyelvét én nem ismerem.

Hazugság, mondta magában Allan; de miért?

- Értek a kegyed nyelvén - mondta az öregúr.

- Köszönöm. Nem tudja, hogy az a fiatalember ott nem engedett-e meg magának egyéb vakmerőséget is, míg én aludtam?

Az öregúr tőrdöféshez hasonló pillantást vetett Allanra és így szólt:

- Nem tudom, újságot olvastam.

- Köszönöm.

És felháborodott amerikai szóáradatban tölt ki: hogy eszerint egy hölgy nem utazhat egyedül vasúton Európában anélkül, hogy akárki meg ne sértse? Miért nincs hölgyszakasz a vonaton? Az ember mégis feltehetné, hogy olyan emberek, akiknek módjukban van első osztályán utazni, legalább úriemberek lennének.

Az öregúr látható helyesléssel hallgatta. Allan, ki alig tudta, álmodik-e vagy ébren van-e, hebegve kezdte mentegetőzését:

- Engedje asszonyom, kijelentenem...

- Hogyan merészel megszólítani? - kiáltotta a hölgy.

Allan ezt már mégis megsokallta. A leggúnyosabb arckifejezéssel, melyre képes volt, felállt, érezte, hogy arca megütközésében és haragjában egészen kipirult, és túlzottan alázatos meghajlással így szólt:

- Engedje meg, asszonyom, hogy egy pontot illetően helyreigazítsam szavát. Ha el akarja kerülni, hogy még több magamfajtájú úriemberrel találkozzék, nem áll útjában semmi: a legközelebbi szakasz női szakasz.

Es olyan méltósággal, minőt az ember előteremthet, mikor egy sétapálcával, négy újsággal és egy papírzacskóra való gyümölccsel van megrakodva, kivonult a kocsiszakaszból. Az ismeretlen hölgy hosszúra nyújtott, jéghideg szava, mely úgy szólt, hogy: im-per-ti-nence, utolsó döfésként fúrta át a hátát.

Az első ember, akit megpillantott a folyosón, nem volt senki más, mint a harmadik abban a trióban, melyet a hamburgi jegypénztár előtt látott, az a színészképű és aranyfoglalatú szemüveget viselő sötét férfiú. Allannak, mikor kilépett az ajtón, egy pillanatig az volt a benyomása, hogy ez a fiatalember elejétől végig kihallgatta a szakaszban lefolyt jelenetet s hogy alig észrevehető mosoly játszik a szája sarka körül; de a következő pillanatban a saját szakaszának nyitott ajtaján át csodálta a pusztai tájat, melyen a vonat végigrobogott. Allan rövid pillantást vetett reá és tovább ment előtte a folyosón. A többi kocsiszakasz többé-kevésbé el volt foglalva, a női szakasz kivételével, melynek létezéséről az ismeretlen hölgyet az imént világosította fel. Visszatért ahhoz a szakaszhoz, melynek ajtajában a szemüveges úr állt őrt és kezének könnyed mozdulatával kérdezte:

- Megengedi?

- Kérem.

A színészképű ember udvariasan hajtotta meg fejét. Allan bement, az el nem foglalt hely párnájára vetette magát és megbizonyosodva, hogy dohányzófülkében van, rágyújtott egy cigarettára.

De milyen orcátlan kis boszorkány. Amörrica, Amörrica! Vigye el az ördög Amörricát és az amörricai nőket mind! De vigye el az ördög tő magát is mindazzal a többi félkegyelművel együtt, kik megtévesztő lidércfények csábításának engedve, úgynevezett kalandokba bocsátkoznak. És végezetül vigye el őt magát még egyszer, hogy elutazott Hamburgból az útipoggyász mellől, hogy minden ok nélkül megcsúfoltassa magát egy orcátlan, szép, átkozott kis boszorkánnyal…

Pár óra hosszáig tartottak bosszús töprengései. A vonat megállás után átrobogott Osnabrückön, és tovább zakatolt Köln felé. Emberek vonultak sorra az étkezőkocsi felé, a délebéd élvezetére és a többiek közt látta élénk beszélgetés közben odazarándokolni az amerikai nőt a karvalyorrú öregúrral; de Allan már túl volt minden érdeklődésen. A szeptemberi levegő, mely az imént még kék és tiszta volt, amilyennek kaland esetében a levegőnek lennie kell, immár hideg és visszatetsző színű volt s a nap elvesztette minden meleget. A szemüveges úr is bevonult a fülkébe és elmerült egy képes árjegyzék tanulmányozásába. Néha- néha rejtett pillantást vetett Allanra, melyet az mindannyiszor kihívó merev pillantással viszonzott. Allan végre kiment a folyosóra s jóformán háromnegyed óra hosszáig lógatta ki fejét az ablakon, mikor az étkezőkocsi pincérje kiragadta rosszkedvéből, azzal a felhívásával: Kíván étkezni uraságod? Gyorsan rendbe szedte magán ruháját és az étkezőkocsi felé tartott.

A szomszédos kocsiban egy kis megtorpanás érte; a forróvérű amerikai nő delnői léptekkel éppen átment a folyosón, mögötte előtűnt a bordeaux-i orrú öregúr, kinek szaglószerve ragyogóbb volt, mint valaha; a szájában most kigyűjtött havanna lógott. Allan gyorsan behúzódott egy fülkébe, hogy elbocsáthassa őket maga előtt s mikor az ifjú hölgy elhaladt előtte, egy pillantás érte szürke szeméből - de - ó, csoda! Jól látta? Az a szempár most szinte barátságosan s mélyében egy mosoly árnyalatával nézett reá. Kosztümjének selyembélése halkan suhogott mellette. Az öregúr, kinek szeme egy szultán megelégedett pillantását mutatta, utána billegett, anélkül, hogy pillantást is vetett volna Allanra, vagy egyáltalában bármi másra, mint az amerikai nő hajlékony derekára. Allan utánuk bámult és megrezzent, mikor észrevette a folyosó végén a színészképű urat, aki egy mosoly századrészével szemlélte kettejüket az aranyfoglalatú szemüvegén át. Allan egy pillanatig ránézett, aztán továbbment.

Az étkezőkocsinak majdnem minden helyét elfoglalták. A bejárón túl a sarokban, a konyhához legközelebb még szabad volt egy asztal, két személyre. Az előbbi fehérzekéjű Ganyméd már messziről lóbálta a szalvétáját, jelezve, hogy hallatlan nehézségek árán sikerült ezen az asztalon fenntartania egy helyet Allan számára. Allan odatelepedett, megnézte az étlapot, aztán áttért a borlapra. Mikor éppen arra a meggyőződésre jutott, hogy szeptembernek és az utazásnak a graachi aszú az igazi bora, valaki elfoglalta a második helyet asztalánál. Felpillantott. Meglepődve ismerte fel asztaltársában az aranykeretű pápaszemes és színészképű embert. Az felismerő mosollyal nézett rá s kezdett kinézni az ablakon. Allan egy darabig a pincér cirkuszi számait figyelte s nézte, hogyan tartja egyensúlyban a tányérokat és tálakat az asztalok között; valahányszor kanyarba jutott s a lendület oldalra tántorította, Allan a gyomor hajtásában érzett csiklandozás közben azt gondolta: most az ördögé lesz az egész mindenség! Pedig még csak egy folt sem esett az asztalterítőn. A pincér egyszerre egy tányér levessel állt meg az ülőhelye előtt. Leves a napnak ebben az órájában! A szem-üveges ember megint csöndesen mosolygott, mikor kanalát a levesébe merítette.

- Nem kedveli a német ételrendet? - kérdezte.

- Nem, igazán nem.

- Inkább a német bor van kedvére?

- Mindenesetre. Nem ürítene velem egy pohárral?

Allan kedve gyorsan felszökött néhány fokkal, mihelyt kinyitotta száját, akarva, nem akarva, ő is arra a tapasztalatra jutott, hogy az ember társasállat még abban az esetben is, ha saját szakállára kalandokba indul. Az idegen könnyedén meghajolt.

- Szívesen, ha megengedi, hogy később viszonozhassam szeretetreméltóságát.

Allan intett a pincérnek, hogy hozzon egy poharat, ő, meg az idegen egymásra köszöntötték.

- Skandináv kegyed?

- Miből veszi észre? Hallani a beszédemen?

- Tulajdonképpen nem, de a külseje elárulja, aztán még egy bizonyos valami. Fogadni mernék még arra is, hogy vagy svéd, vagy pedig norvég.