Francesca Fogagnolónak, mert a Pokolból is van kiút

ELSŐ RÉSZ

S mint madarak, ha hűvös és borus van,

telt tág csapatban szállnak, seregélyek,

úgy itt e szélben, zordban, háborusban,

fel és le, tél-túl leng a sok rossz lélek

s mind tudja jól, hogy többé – nem nyugalmat,

de még csak egy kis enyhülést sem ér meg.

Pokol, V. ének, 40–45.
(Babits Mihály fordítása)

1

A hárpia kinyújtott karmaival lecsapott, és úgy visított, mintha kínoznák, Vergilius pedig két bokor közé menekült. Körös-körül sárral és vérrel összekent szürke tollak kis zápora hullott a megcsavarodott ágakra.

Nem látott engem. Csak felesleges zajt csapott. Mindig ezt csinálják. Vergilius a kése pengéjével odébb simította a homlokáról az átizzadt hajtincset, és a térdét szorosan a mellkasához szorította, olyan kicsire összekuporodva, amennyire csak tudott. Nem fog riadót fújni.

Fölötte, az ágaktól alig láthatóan a hárpia két rendezetlen kört írt le a füstös levegőben, anélkül, hogy abbahagyta volna a rikoltozást. Ám az, hogy a hárpiák minden ok nélkül rikoltoznak, normálisnak számított: ez önmagában egyetlen Megtörtben sem kelt gyanút. Vergilius kissé megnyugodott, és lehajtotta a fejét, várva, hogy a szörnyeteg úgy döntsön, elmegy.

Az arcától egy arasznyira az egyik cserje tágra nyitotta az egyik szemét, szaruhártyája véres volt, kék írisze pedig nagyon nem illett a fakéreg ráncai közé.

A csontkés felfelé csusszant, és a hegye éppen a szem alatt állt meg, amely meglepetten nagyra tágult.

– Hallgass! – sziszegte Vergilius nagyon halkan. – Nem akarom hallani, hogy egy levelet is megmozdítasz. Ha csak megzizzensz, kivájom a szemed, esküszöm!

A megcsavarodott fatörzsbe szorult öngyilkos lélek kettőt pislogott, és hallgatott.

Fentről már nem hallatszott szárnycsapdosás, és a sikolyok is távolabbinak tűntek. Vergilius várt még néhány másodpercet, aztán anélkül, hogy megmozdította volna a kést, leereszkedett a földre, és végtelen óvatossággal kidugta a fejét.

Sehol egy hárpia, és már a kiáltások is elenyésztek a távolban.

Vergilius lassan visszahúzta a kését, kilépett a fedezékből, és felegyenesedett.

– Meg fognak találni – nyikorgott a kárhozott a fa belsejéből annak a rikácsoló, nyafogó hangján, akinek nincs más elégtétele a világon, mint az üres fenyegetőzés. – A Pokol szukái ki fognak szagolni téged, és a nyomodban lesznek. Mire észreveszed, már késő lesz. Vagy a Megtörtek találnak meg, és te kétségbeesetten fogsz sírni, hogy nem a szukák agyarai között végezted. Nem futhatsz örökké.

– Te pedig nem mehetsz innen sehova. – Vergilius oda akart köpni a cserje lábához, de meggondolta magát: nem volt nála több víz, és ki tudja, mikor talál még jó vizet, amit megihat.

Jobb, ha nem pazarolja a nyálát.

Ismét rászegezte a pengét.

– Most pedig maradj csendben, amíg nem látod, hogy eltűnök a fák között. Ha kiabálsz, visszarohanok, és úgy összeszurkállak, hogy el sem hiszed, mennyire fog fájni. Megértetted?

A cserje néma maradt.

Vergilius körülnézett, próbálta megtalálni az utat. Az Öngyilkosok Erdejének csavaros alakzatai már olyan ismerősek voltak számára, mint a tenyerén a vonalak, de a Pokol ködös levegője a maga módján képes volt eltorzítani az érzékelést. Szemével addig fürkészte a sarat, amíg meg nem találta a hozzá elvezető út nyomát.

Ez rossz: ha én látom őket, akkor más is látja.

Dühösen az ajkába harapott. Ennél óvatosabbnak kellett volna lennie. Sokkal óvatosabbnak.

Átsurrant a fák között az ellenkező irányba, meglehetősen biztos volt benne, hogy a célja már közel van. És valóban, alig egy perc múlva az ágak végtelen sűrűjében feltűnt a keresett sziluett: a barna, durva, meggyötört törzs, amely Pier delle Vigne lelkét tartotta fogva.

– Elkéstél – mormolta a fa, amikor Vergilius odaért hozzá.

– Neked is jó reggelt!

– Itt sosincs jó reggel.

Körültekintően, anélkül, hogy szem elől tévesztette volna a környező árnyékokat és feje fölött a fekete eget, Vergilius megkerülte a fát, hogy beszélgetőpartnerének az arcába nézzen.

A törzs, amely nem sokkal volt magasabb Vergiliusnál, teljesen körbecsavarodott, szinte erőszakkal vonva maga után a kéreg ráncait egy fájdalmas spirálba. A tetején a fába vésett csúf, félbehagyott faragványként egy emberi arcot lehetett megpillantani, alig felismerhetően, megbénulva a kínok grimaszában. Csak a szemek éltek, tágra nyíltak voltak, állandó mozgásban, és amikor Vergilius eléjük állt, a barna íriszek rászegeződtek.

– Elkéstem? És honnan tudod, halljuk! Adtak neked napórát?

A fa megremegett, és megkeményedett levelei zizegni kezdtek. Vergiliusnak úgy tűnt, hogy Pier delle Vigne mintha kuncogott volna, de ezt nem lehetett biztosra megmondani. A kárhozottak szinte sosem nevetnek.

– Ne becsüld alá azok unalmát, akiknek nincs más dolguk, mint kitalálni, hogyan számolják az idő múlását! Tudod, bármi lefoglal, csak ne gondolj a fájdalomra.

Vergilius megvakarta a szakállát, ujjaival végigsimított egy csomón, majd letépte.

– Boldogok vagytok, akik unatkoztok.

– Boldogok vagytok, akik szenvedés nélkül járkáltok.

Vergilius lenézett a karjára, ahol mély karcolások csíkozták a koszos bőrt, amelyet sárral és vérrel összekent hegek borítottak. Patkányként kúszni az Öngyilkosok Erdejének tüskés és szúrós bozótjában nem sokban különbözött attól, mint ha az ember szögek között hemperegne meztelenül. Kinyitotta a száját, de aztán ismét becsukta. Teljesen fölösleges: a kárhozottak kedvenc játéka a verseny, hogy ki járt rosszabbul, és ez alól, dacára minden hűvös józanságának, még Pier delle Vigne sem kivétel.

– A szokásosnál jobban figyelnek. Dis falai hemzsegnek a Megtörtektől. Irányt kellett változtatnom.

– Jobban figyelnek… – Pier delle Vigne egy hosszú pillanatig hallgatott. – Vajon mi lehet az oka?

– Menj, és derítsd ki! Még nem vagyok elég jó ahhoz, hogy megértsem, mi játszódik le a Megtörtek fejében.

És nem is érdekel.

– Itt, az Erdőben is? Ha egy is elhaladt volna errefelé, észrevettem volna.

Vergilius megrázta a fejét. A Megtörtek ritkán repültek át a Hetedik Körön, és soha nem alacsonyan a fák fölött: a hárpiák elég őrültek ahhoz, hogy egy nyugtalanabb napon még őket is megtámadják. Megeshetett, hogy néhány Megtört figyelemelterelésképpen gyalog érkezett, és összegyűjtött egy falkányi szukát, hogy a fák között vadászhasson a kárhozottakra, de ez nem gyakran fordult elő.

Pier delle Vigne szeme most a földet bámulta a félig lehunyt szemhéjak alól, ami annak a jele volt, hogy elgondolkodott.

– Objektív értékelést várok – mondta végül. – Mekkora a mozgolódás most a Pokolban?

Vergilius az ajka közé vett egy tincset a szakállából, és elgondolkodva rágcsálta.

– Elég nagy ahhoz, hogy jelezze, valami készül. És egyre fokozódik. Különösen a magas Körökben.

– Akkor valami külső dologra készülnek.

Vergilius felvonta a szemöldökét.

– Az élők világában?

– Igen. Mindig így van, amikor a Kapu közelében mozgás támad.

– Ez előnyös lehet számunkra. Másra összpontosítja a figyelmüket.

Pier delle Vigne levelei zizegtek.

– Nem, épp ellenkezőleg.

Vergilius a homlokát ráncolta.

– Miért? Ha odafenn, a csúcson gyülekeznek, mi pedig lefelé tartunk…

– Ha fokozódik a Megtörtek jövés-menése, az nekünk gondot jelent – zárta rövidre a vitát az öngyilkos. – Ezúttal hány járőrt kellett kikerülnöd a városon kívül, hogy le tudj jönni ide?

– Hatot.

– És előző alkalommal?

Vergilius még jobban ráncolta a homlokát.

– Kettőt.

– Ezen a ponton nincs más választásunk. Vagy gyorsítunk, és megcsináljuk, mielőtt túl nagyra nő a mozgolódás, vagy leállítunk mindent, és megvárjuk, hogy a Pokol újra elcsendesedjen.

Vergilius szája megrándult.

– És meddig várjunk? Még csak nem is tudjuk, mire készülnek. Csináljuk meg most!

– Még nem állunk készen.

– Hamarosan készen leszünk.

– Ezt majd én fogom megítélni. – Pier delle Vigne hangja nem árult el semmilyen érzelmet, ami még inkább tekintélyt parancsolóvá tette. –Tájékoztass!

Vergilius rászorította ujjait a kés markolatára. Gyűlölte, amikor a másik ilyen hangon szólt hozzá: a Pokolban bárhol másutt sokkal kevesebbért is egy tőrdöféssel reagált volna. De ebben a pillanatban nem sokat tehetett: legalábbis ami a kapcsolatuknak ezt az aspektusát illeti, ez az átkozott öngyilkos a tökénél fogva tartotta őt.

– Megtaláltam a fegyvereket.

– Mindet?

– Mindet, amit kértél.

– Hol?

– Az Ötödik Körben.

Pier delle Vigne szeme éberen résnyire húzódott.

– A haragosaknál.

– Csak ők készítenek ilyeneket folyamatosan. Hogy fájdalmat okozzanak önmaguknak, amikor az ököl és a fogak már nem elégségesek. – Vergilius fanyarul elvigyorodott. – Elég ügyesek ezen a téren.

– Hová rejtetted őket? Biztonságban vannak?

Vergilius megrázta a fejét.

– Még nincsenek nálam. Kifizettem egy letétet, hogy megmutassam a sárlakóknak, hogy komolyan gondolom. A többit az átadáskor, három nap múlva.

Az öngyilkos férfi fapofáján felfelé mozdult az egyik szemöldök furcsán kifejező módon.

– Mivel fizettél?

– Élelemmel. Főleg gyümölccsel. A limbói erdőből.

– És hogyan szereztél holmit az Első Körből?

Vergilius érezte, hogy összeszorul a torka, mintha lenyelt volna egy kis jégtömböt.

– Már nem mehetek be oda, de még mindig vannak ott barátaim. Olykor-olykor sikerül átadniuk nekem ezt-azt.

Pier delle Vigne hallgatott.

Barátok. Elhangzott-e valaha ennél ritkább szó egy pokollakó ajkáról?

Vergilius erősen a nyelvébe harapott, és kényszerítette magát, hogy a jelenre koncentráljon.

– Át fogják adni őket, bízz bennem! Nem láttad az arcukat, amikor megkóstolták a gyümölcsöt.

– Senkiben sem bízom. És te sem bízol.

Vergilius a homlokát ráncolta.

– Nem, hát persze. Különben nem beszélgetnénk itt.

Pier delle Vigne figyelmen kívül hagyta a gúnyolódást.

– Ha megvannak a fegyverek, már csak a kezek hiányoznak, hogy használni is tudjuk őket.

– Nem. Valami más hiányzik. – Vergilius előrecsúszott, amíg az arca egy arasznyira sem volt az öngyilkos arcától. – Egy terv.

– Az megvan, és ezt te is tudod.

– Megvan a te fejedben.

– És ennyi elég is.

A kés magától pattant fel, de egy leheletnyire a kéregtől megállt. Nem kockáztathatta meg, hogy az öngyilkos fájdalomsikolyt eresszen.

– Nem mehetünk át négyen a Poklon anélkül, hogy ne tudnánk, mit csinálunk. Egyszerűen nem tehetjük. Ez őrültség.

– Az őrültség az én részemről az lenne, ha megmondanám, hogyan juthatsz ki innen. – Pier delle Vigne hangja olyan nyugodt és színtelen volt, mint mindig. – Magatoktól távoznátok, és én nem tudnálak követni titeket. Nekem szükségem van rátok, hogy elhagyjam ezt a Kört, nektek pedig arra, hogy tudjátok, merre menjetek. Elmondom nektek mindazt, amire szükségetek van, amikor szükségetek lesz rá. Egyedül egyikünk sem képes erre. Mindannyiunkra szükség van, Vergilius: ne tégy úgy, mintha nem tudnád.

Vergilius mély levegőt vett, hogy megnyugodjon, és épp kinyitotta a száját, amikor csaholás kórusa hangzott fel a fák között, kevésbé messze, mint szerette volna.

Ösztönösen a földre vetette magát, fedezékbe húzódva Pier delle Vigne mögé, és az Erdő sötétjét fürkészte. Semmi sem mozdult, de az üvöltés ugyanabból az irányból jött, ahonnan ő is érkezett. Vajon a szukák megtalálták a nyomát?

– Mennem kell!

– Várj! – Pier delle Vigne hangja sürgetővé vált. – Ha most akarjuk megtenni, ki kell szabadítanod a másik kettőt.

Vergilius kapkodó lélegzetet vett.

– Most?

– Most.

– Nem lehet. Előbb vissza kell térnem a Limbóba.

– Miért? Arra semmi szükség: menj a Styxhez, és szerezd meg a fegyvereket, aztán menj le az alsó Körökbe, és gyere vissza ide a másik kettővel!

Vergilius a fogát csikorgatta, és nehezen tudta eldönteni, mennyit áruljon el.

Semmit, ne mondj semmit! Fel fogja használni ellened.

– Rendben – zihálta lemondóan. – De el kell árulnod az utolsó nevét. Hol van? Melyik Körben?

– A Kilencedikben.

– Egy áruló? Megőrültél?

– Távolról sem. Szükségünk van rá. Ő nélkülözhetetlen a tervhez.

Az ugatás újra felhangzott, ezúttal közelebbről.

Vergilius a mellkasához szorította a kést, tekintetével a fákat fürkészve.

– Kiről beszélünk?

– Ugolino della Gherardescáról.

Vergilius tágra nyitotta a szemét.

– Ugolino grófról? Nem, soha, soha! Lehet, hogy te nem vagy őrült, de ő igen. Az egésznek rossz vége lesz, ha magunkkal visszük azt a szörnyeteget.

– Az a szörnyeteg éppoly szükséges, mint te és én. Hozd ide mindkettőt, a fegyverekkel és a többi holmival együtt, és kezdhetjük.

Vergilius közelebb vitte a szájához a kést tartó kezét, és beleharapott az ujjpercébe.

Ne, ne, ne… Ez katasztrófa lesz.

Valami megmozdult a látómezeje szélén, bal kéz felől.

Gyors sziluettek, egy csoportban, alacsonyan a földön.

– Menj! – sürgette Pier delle Vigne.

És Vergilius, a költő, Vergilius, a Vezető, Vergilius, a szökevény átsuhant a fák között, nem törődve azzal, hogy ágak tépik a tunikája már megrongálódott maradványait, és a Pokol legsötétebb bugyrai felé tartott, ahogy azóta is tette, mióta rájött, hogy nem térhet vissza többé a Limbóba, amely oly sok évszázadon át az otthona volt.

De már nem sokáig lesz menekülőben. Többé már nem. Ezúttal végleg véget vet neki, szembeszállva a legfőbb kozmikus mechanizmussal, amely gúnyt űzött belőle.

Összeszorította a fogát, és fejjel előre rohant a tüskés levelek között, amelyek könyörtelenül korbácsolták.

Megvan a tervük. Hamarosan meglesz a csapat.

Minden készen áll a szökéshez.

2

Az iszapos vízfelület feketének tűnt a partról érkező tüzes fényben. Laposnak, mint egy üveglap, amelyet csak a Styx mocsárban mindenfelé burjánzó iszapos nádcsomók törtek meg. Hideg, kietlen, üres pocsolyának.

De Filippo jól tudta, hogy nem így van.

A nádasban mozdulatlanul állva, fél mellkasáig elmerülve, hogy ne lehessen észrevenni sem a partról, sem a száz méterre mögötte álló szigetecskéről, a kárhozott pislogás nélkül bámulta a felszínt.

Biztos volt benne, hogy nem tévedett. Végig követte a jeleket anélkül, hogy egy pillanatra is szem elől tévesztette volna őket, napokon át, egy ragadozó módszeres lassúságával gázolva a nádasok közötti iszapban.

És most minden ösztöne a fülébe sziszegte, hogy ott kell lennie valahol előtte…

Háromlépésnyire tőle buborékok sora törte meg a víz felszínét, és Filippo felugrott.

A karja vállig belesüllyedt a sárba, a keze belekapaszkodott valamibe, és minden erejével könyörtelenül szorította.

A víz fröcskölt és bugyborékolt, ahogy a megragadott alak úgy vonaglott, akár hal a horgon, a nád pedig megremegett, és olyan kattogó hangot adott ki, amely nem lehetett hangosabb a suttogásnál, de Filippo számára fülsiketítőnek tűnt. Tovább nyomta áldozatát a víz alá, és úgy szorította, mintha porrá akarná zúzni a csontvázát. Biztos volt benne, hogy egy eltörő csont csattanását hallotta, és a görcsök megsokszorozódtak.

De Filippo nem engedett, állkapcsa összeszorult, arcát eltorzította a dühödt elszántság, és a vártnál rövidebb idő után az áldozat kezdett egyre lankadtabban küzdeni, míg végül összecsuklott a kezében.

Filippo fél szívvel elmosolyodott, a lábát a mocsár mélyére helyezte, és egy rántással kihúzta a vízből a kárhozottat, akit elfogott. Mostanra már nem sikoltozott, és nem vonta magára senkinek a figyelmét hallótávolságon belül.

A kárhozott meztelen volt, lesoványodott, tetőtől talpig sárral borított, felismerhetetlen, mint a Styx jeges gyomrában láthatatlanul úszkáló többi alak. Filippo a kárhozott hátát egy nagy nádfalnak vetette, egyik kezét a mellkasára szögezte, a másikkal pedig gyomorszájon vágta, részben a móka kedvéért, részben pedig azért, hogy segítsen neki abban, amit már ő maga is elkezdett: köhögött, mint egy megszállott, és kihányta az összes vizet a tüdejéből.

Filippo viszolygó grimasszal nézte végig az egészet, miközben igyekezett hegyezni a fülét a köhögés hangjai felett, hogy megbizonyosodjon róla, senki sem közeledik. A Styxnek ez a szakasza veszedelmesen közel volt az Ötödik Kör alsó pereméhez: ha a nádas nem lett volna olyan magas és sűrű, Filippo lábujjhegyre emelkedve megpillanthatta volna Dis városának tűzvörös kupoláit, sőt, talán még a fekete, vasból készült toronyfalakat is, ahol szüntelenül őrjáratoztak. A mocsárnak ebben a szegletében épeszű ember nem adott volna ki olyan zajt, vagy tett volna olyan gesztust, amely magára vonja a Megtörtek figyelmét.

A sáros kárhozott végre abbahagyta a köhögést, és hosszú, ziháló lélegzeteket vett, miközben reszketett fogvatartója szorításában.

Filippo elhúzta a kezét a mellkasáról, hogy az arcába markoljon, ujjai az állkapcsa köré szorultak.

– Tudod, hogy ki vagyok?

A kárhozott megpróbálta megrázni a fejét, de ebben a helyzetben aligha sikerülhetett neki. Filippo közel húzta az arcát a sajátjához.

– Nézz meg jól, féreg!

A másik engedelmeskedett, de a szeme olyan tágra nyílt, hogy nem is tűnt emberinek.

– És most megismétlem a kérdést: tudod, hogy ki vagyok én?

A kárhozott megpróbált bólintani.

– Mondd ki a nevem!

A kárhozott zihált, és Filippo elengedte.

Amaz a sáros vizet fröcskölve térdre esett, köhögött, és levegő után kapkodott.

– Mondd ki a nevem!

– F… Filippo…

Filippo egyik térdével az arcába vágott, olyan gyorsan, hogy a mozdulat és a betörő orr reccsenése még saját maga számára is egyidejűnek tűnt.

A kárhozott felnyögött, Filippo pedig megragadta a torkánál fogva, megakadályozva, hogy hangosabban kiáltson.

– Neked Argenti uram vagyok.

A kárhozott kapálózott, könnyek csíkozták maszatos arcát, és ezúttal sikerült tökéletesen bólintania a fojtogató szorítás ellenére.

Filippo ismét elengedte.

– Mondd ki a nevem!

– A… Argenti… u… ram…

– Nagyon jó. – Filippo felülről, fölé magasodva bámult le rá. – Nagyon kevés időm van, amit rád vesztegethetek. Mondd el, mit mondott neked a szökevény, és kinek jelentetted! Mondd el most, és máris visszamászhatsz a sárba!

A kárhozott az összetört orrához szorította a kezét, és rángatózva nézett körül, mintha segítséget keresne, de nem adott ki egy hangot sem.

Filippo ezalatt ökölbe szorította a kezét, az ujjpercek recsegése tökéletesen hallatszott a párától súlyos levegőben.

– Láttam, hogy beszélgettél a rongyokba öltözött szökevénnyel, napokkal ezelőtt. Láttam, ahogy kisurrant Dis falai közül, kiosont a partra nem messze innen, és a nádasban beszélt veled.

A másik kétszer is nyelt, döbbenten.

– És aztán láttam, ahogy visszajött, és újra és újra beszélt veled.

A kárhozott lebukott, és hátrafelé kúszott, mintha menekülni próbálna. Filippo felugrott, és megragadta, ezúttal a hajánál fogva. De amikor megpróbálta felemelni, kétszer olyan nehéznek tűnt, mint korábban.

A francba!

Az ideje már fogytán volt.

Letérdelt, hogy jól megnézze a férfi arcát.

– Bárki is az, akinek jelentesz, bárki is parancsoljon ennek a kis mocsárnak, garantálom, hogy tizedannyi kárt sem fog okozni benned, mint amennyit én fogok. – Megrázta a férfit. – Félsz tőle?

A másik bólintott, és Filippo érezte, hogy még nehezebbé válik a kezében.

– Egész idő alatt követtelek téged, egészen idáig, erre a területre, ami nem az enyém. Végignéztem, ahogy végzed a munkádat. Csendben vadásztam rád, anélkül, hogy észrevetted volna. Megtaláltalak, miközben a sárban bujkáltál. És újra meg foglak találni. Bárhol is rejtőzöl a mocsárban. A világ összes ideje rendelkezésemre áll, és ezt te is tudod. A világ összes ideje, hogy megtaláljalak. És hogy kigondoljam, mit tegyek veled. És hogy megtegyem.

Elhallgatott, egy pillanatot hagyva a másiknak, hogy megeméssze a szavait.

– Most már csak választanod kell: a pillanatnyi gazdád haragja, vagy az enyém?

– Prótomakhosz! – zihált a kárhozott. – Neki jelentettem! Prótomakhosznak!

A súlya még jobban megnőtt, és Filippo megfeszítette az izmait, hogy a felszínen tartsa.

– Mit mondtál neki? Mit akart tőle a szökevény, aki Disből osont ki?

– Cserét! Áru… cserét!

Filippo a homlokát ráncolta.

– Miféle cserét?

Ám ebben a pillanatban a kárhozott túl nehézzé vált, a víz maga alá rántotta, és eltűnt anélkül, hogy akár egy nyögést is hallatott volna.

Filippo az ujjai között maradt ökölnyi összegyűrt hajat bámulta, és milliárdodszorra is elátkozta a Poklot és a törvényeit.

A tétlenekkel soha nem lehetett sokáig beszélgetni: kárhozatuk arra ítélte őket, hogy örökké a sárban ússzanak a víz alatt, ugyanabban a mocsárban, ahol a haragosak legalább a felszínen szabadon mozoghattak. Egy ideig még kint lehetett tartani őket, de aztán a kozmikus törvények kérlelhetetlen súlya visszahúzta őket a helyükre.

Éppen ezért az Ötödik Kör egyszerű, brutális hierarchiájában az ő szerepük leginkább olyasvalakié volt, aki kénytelen a felszín alá kúszni: a kémei, besúgói és kifutófiúi lettek mindazoknak, akik fenyegetésekkel a szolgálatukba kényszeríthették őket. Vagyis odalent a Styxben gyakorlatilag bárkinek.

Filippo dühös mozdulattal félredobta a hajat, és körülnézett. A mocsár miazmája lassú örvényekben kavargott a nádasok között, de más mozgás nem volt a láthatáron. Immár a víz is újra mozdulatlanná vált. A távolból, a mocsár mélyéről sikolyok és hangfoszlányok visszhangja hallatszott, a Styxben teljesen megszokott zajok; a túloldalról, a város irányából nem jött semmi.

Filippo megfordult, és a nádasból előbukkanó, ágas-bogas növényzettel borított kis szigetet bámulta. Ez tehát Prótomakhosz fenségterülete. Filippo találkozott már néhányszor vele, de soha nem kerültek összetűzésbe: a mocsárnak ez a szeglete, amely olyan közel volt a Kör pereméhez, hogy állandóan Dis látókörében állt, soha nem érdekelte. Küzdelembe bocsátkozni a kárhozottakkal, akik megelégedtek azzal, hogy a külső területeket uralják, rangján aluli volt olyasvalaki számára, mint ő.

Egészen addig, amíg hirtelen egészen más okokból érdekessé nem váltak.

Előrecsúszott a mocsárban, csak a feje bukkant elő, és a nádas rejtekében a sziget irányába haladt, hogy alaposabban szemügyre vegye.

Tehát Prótomakhosz, egy helyi kisfőnök, amilyenből több ezer akad a Styx tágas vidékén, titokban üzletelt egy kárhozottal, aki a jelek szerint kedvére járhatott a Megtörtek városából ki-be. Egy kárhozottal, akit bozontos szakálla és haja, szakadt tunikája és üldözöttvad-szerű kinézete ellenére Filippo már messziről felismert.

Vannak arcok, amelyeket az ember nem felejt el, főleg akkor nem, ha a legkülönösebb dolog kíséretében jelennek meg, amit a Pokolban látni lehet.

Filippo megállt azon a ponton, ahol a nádas sűrűbbé vált a szigetecske tövében, még egyszer meggyőződött róla, hogy egyedül van, és elgondolkodott. Egy Prótomakhosszal szembeni bandaháború kirobbantása is egy lehetőség, de túl sok időt venne igénybe, és túl nagy felfordulást keltene. Jó néhány hozzá hűséges kárhozottat kellene odacsalogatnia, és akkor sor kerülne az összecsapásra, sőt, valószínűleg többre is. És bármennyire is biztos volt Filippo a győzelemben, tekintve, hogy mennyi haragos követte őt, mégis lehetetlen lett volna mindezt úgy végrehajtani, hogy ne vonzza oda a Megtörtek légióját.

Összeszorította az állkapcsát, és a szigetecske tetejére meredt.

Van egy egyszerűbb módszer is. Sokkal gyorsabb. Sokkal kockázatosabb.

Két kezével a nádba kapaszkodva felhúzta magát a félig szilárd talajra, és a növényzeten átvágva a sziget legmagasabb pontjáig haladt. Onnan fentről valóban látszottak Dis fényei a horizonton: sötét, vérvörös színű jelzőtüzek pislákoltak magasan a csipkézett falak tetején. És hatalmas, fekete, vaspáncélos őrtornyok meredtek jól kivehetően az égbolt előtt, félelmetesen közel.

Filippo mély lélegzetet vett, és bűzös levegővel töltötte meg a tüdejét.

– Prótomakhosz! Mutasd magad! Érted jöttem, te lebegő kis szarházi! Gyere elő!

Kiáltása ijesztően hangosan visszhangzott a parton, felkavarva a nádasok fölött terjengő rothadó gőzöket.

És most siess, gyere, hogy megleckéztess! Mielőtt a Megtörtek döntenek úgy, hogy megteszik.

Egy perc sem telt el, és a sziget körül forrni kezdett a víz. A mocsár örökös félhomályában Filippo iszapos alakokat pillantott meg, akik előbukkantak a vízből, és a nádba kapaszkodtak, ugyanolyan mozdulatokkal, mint ő. Megpróbálta megszámolni őket, de az ötödik vagy hatodik után feladta. Többen voltak, mint amire számított. Sokkal többen.

Körülvették őt, letaposva a növényzetet, sebhelyes, meztelen testek fala, matt hajú fejek, görcsös kezek, amelyek mindenféle fegyverszerű tárgyat forgattak: éles csontokat, hosszúkás köveket, a Styx fenekéről kitépett legkeményebb gyökerekből összefont fojtóköteleket.

Morgásuk olyan mély volt, úgy vibrált az állati dühtől, hogy egy farkasfalka is menekülőre fogta volna.

Filippo végigsimított a tenyerével az arcán, hogy megtisztítsa magát, hogy jól megnézhessék, és teljes szerény termetével felegyenesedett.

– Ki az a Prótomakhosz közületek, földigiliszták közül? Mi a baj, nem akar közelebbről mutatkozni? Talán attól fél, hogy nem ússza meg egy darabban?

Egy kárhozott előrelépett, és széttárt lábbal elébe állt, kezében egy kőbaltát egyensúlyozva.

Filippo szemügyre vette: ugyanolyan magas volt, mint ő, de kevésbé zömök, kopasz, göcsörtös fejjel, amely úgy nézett ki, mintha egy nagy követ ültettek volna a válla közé. Valószínűleg fénykorában halt meg, mert olyan inas, atletikus testalkattal rendelkezett, mint egy hivatásos birkózó. Az arca feldagadt valami nemrégen folytatott verekedéstől, az egyik szeme félig csukva, az orra pedig gyakorlatilag meg volt semmisülve, Filippo mégis felismerte.

– Itt van hát, ennek a szarhegynek a királya.

Prótomakhosz egy fejszecsapással a levegőbe hasított.

– Mi a fenét akarsz te itt? – kérdezte mély hangon.

Filippo a fegyverre meredt. A penge egy csorba és jól megélezett kő volt, amelyet bozótból származó szálakkal kötöttek egy erős fanyélhez. Valódi fa, kétségtelenül az Öngyilkosok Erdejéből hozták ide. Nehezen beszerezhető anyag, értékes és drága. Ő viszont fegyvertelen volt. Semmilyen nagyobb tárgyat nem tudott magával hozni a tétlen után folytatott hosszú vadászatra, amely elvezette ide.

Rámeredt riválisára, és vigyorogva elővillantotta a fogát.

– Üzleti ügyben jöttem.

Prótomakhosz felnevetett, a körülötte álló kárhozottak pedig visszhangozták a nevetést, ugyancsak megmutatva fogukat, mely fenyegetően csillogott maszatos arcukban.

– Te még nálam is meztelenebb vagy. És messze vagy a zónádtól. És egyedül vagy. Nagyon kíváncsi vagyok, mit képzelsz, hogy mit tudsz nekem nyújtani.

– Neked semmit. De érdekel egy üzlet, ami téged is érint. Egy üzlet egy rongyos halottal, aki időnként kinéz odaátról. – És Filippo a hüvelykujjával a háta mögött lángoló városra mutatott.

Prótomakhosz arca azonnal komollyá vált.

– És mit tudsz te erről?

– Többet, mint gondolnád. Szóval, ha nem akarod, hogy a végén mások is túl sokat tudjanak, mit szólnál, ha idejönnél, és a fülembe súgnád az egész titkot?

– És te mit szólnál hozzá, ha szétverném a fejed?

Filippo előrerontott. Mert ez volt az a pillanat, és nem lesz másik.

Az egyik keze megragadta a fejsze nyelét, a másik ökölbe szorult, és Prótomakhosz arcába csapott, miközben ijesztő térdével a férfi lába közé rúgott. A kárhozott felsikoltott, szinte inkább a meglepetéstől, mint a fájdalomtól, és összegörnyedt, lazítva fogását a fegyver markolatán. Filippo egy villámgyors csavarással kikapta a kezéből, és egy mozdulattal a vállára sújtott.

A kárhozott sötét, hideg vére a mellkasára fröccsent, és Prótomakhosz térdre rogyott. Filippo ugyanolyan módszeres gyorsasággal oldalba rúgta, és a földre lökte, hanyatt fektetve. Aztán rámászott, és hatalmas csapásokkal a nyakába vágta a fejszét, egyszer, kétszer, háromszor.

A harmadik csapásra a kerek fej elgurult a letaposott növényzeten. Filippo a lábával a földhöz szögezte, és tekintetét a körülötte álló kárhozottakra emelte, akiknek alig volt idejük felfogni, mi történt.

– Most két lehetőségetek van. Az első az, hogy egyszerre ugrotok rám, és darabokra téptek, aztán elkezditek széttépni egymást, hogy eldöntsétek, ki most a főnök, miközben megvárjátok, amíg Prótomakhosz regenerálódik, és megpróbálja visszavenni a hatalmat. Régi történet, már ezerszer láttátok. – Sziszegő mozdulattal leeresztette a fejszét. – És semmi sem garantálja, hogy velem is ilyen könnyű dolgotok lesz. Mit szóltok hozzá?

A kárhozottak mozdulatlanok maradtak, de a bestiális vicsorgás kórusa dermesztő hangerőre emelkedett.

– A második az – folytatta Filippo –, hogy a korábbi főnökötökkel megkötött üzletet én veszem át. És lehet, hogy mindannyiunk elégedettségére szolgál majd. – Fejszéjével a körülöttük elterülő mocsárra mutatott. – Engem nem érdekel ez a terület. Megtarthatjátok, vagy megküzdhettek érte Prótomakhosszal, amikor újra felkel. – Belerúgott a levágott fejbe, amely a nád közé gurult, majd tompa puffanással eltűnt a vízben. – Engem csak az a rongyos kárhozott érdekel. Sok emberem követ: ha együttműködtök, sokkal többet érhetünk el. Ebben az üzletben is, de nem csak ebben. – Mindkét kezét a fejsze nyelére támasztotta, olyan nyugalommal kérkedve, amely – jól tudta – a Styx kárhozottjait megszállt örök dühben mindennél ijesztőbb lehet.

– Gyerünk! Ti jöttök.

A kárhozottak összerezzentek, tétován hadonásztak fegyveres kezükkel, és érthetetlen szavakat üvöltöttek.

– Fegyverek… – motyogta végül az egyik, és megmutatta az öklében szorongatott nagy csontszilánkot. – A rongyos ember fegyvert akar venni.

Filippo felvonta a szemöldökét.

– Nem ritka áru errefelé.

Egy pillanatig hallgatott, a dühös, de bizonytalan lelkeket tanulmányozva. A szeme résnyire szűkült.

– De van még más is. Ha nem így lenne, nem jött volna vissza annyiszor.

A csontot markoló kárhozott végigsimított a sáros hajtömegén, és kivillantotta a fogát.

– Olyasmit akar, amit mi nem adhatunk meg neki.

– És mi volna az?

– Bőr.

A kárhozottak morgása körös-körül mormogássá halkult.

– Egy Megtört bőrét akarja.

Filippo mozdulatlanul állt, és összehúzta a szemöldökét: két hernyó, amelyek ölelkezni próbálnak. Aztán lassan a világ leggörbébb mosolya vágta ketté sáros arcát.

3

Az Erdő hirtelen perzselő homokban végződött, Vergilius pedig futás közben fékezett. Az egyik lába átcsúszott az utolsó gyökéren, és súrolta a homokot, mielőtt visszahúzhatta volna: epesárga lángnyelv keletkezett egyarasznyi magasan, és lábbelijének kopott talpa félig hamuvá vált.

Vergilius szitkozódott egyet, és behúzódott a bozótba.

A Harmadik Gyűrű tüzes területe húzódott előtte, és ameddig a szem ellátott, csillogott a sötétlő ég alatt: hatalmas, sárgásvöröses homoksivatag, forróbb, mint a legrosszabb kemence, és képes megsütni őt, akár birkahúst a rostélyon, ha arra vetemedne, hogy keresztülsétál rajta, mint ahogy erre kényszerültek mindazok a kárhozottak, a természetellenes kéjelgők, akik itt töltik a büntetésüket.

És ha ez még nem lett volna elég, ott az égő hó.

Megszakítás nélkül hullott az égből, csendesen és sűrűn, a kérlelhetetlen dolgok lusta lassúságával, beborítva a dűnéket és a hegyoldalakat. Az Erdő széléről nézve a tűzpelyhek csak szikráknak tűntek az ég feketéjéhez képest. De Vergilius tudta, mi történne, ha akár csak egy is ráhullana.

A szemét a tenyerével árnyékolva nézett körbe, és igyekezett minél kevesebbet belélegezni a sivatag felől érkező perzselő levegőből. Hol a fenében van?

Mögötte még mindig ott visszhangzott a Pokol kutyáinak üvöltése, kevésbé távol, mint szerette volna. Túlságosan véletlenszerűen futott, egyre csak próbált eltávolodni a fenevadaktól, és ahelyett, hogy elérte volna azt a pontot, ahol át szokta lépni a Gyűrűk közötti határt, ki tudja, hová lyukadt ki. A csatorna pedig sehol sem volt a láthatáron.

Vergilius dühösen vett egy nagy levegőt, érezte, hogy összeszorul a torka, és addig köhögött, amíg könnybe nem lábadt a szeme; átkozta magában a homokot, a szelet, az erdőt, a szukákat és a saját ostobaságát.

Hátrébb húzódott a fák közé, és nyugalmat erőltetett magára. Az Öngyilkosok Erdeje és a sivatag között egyértelmű, teljesen természetellenes határ húzódott: a fák egy cakkos vonalban értek véget, és rögtön kezdődtek a dűnék. Ha követi az erdő határát, amely addig folytatódott, amíg el nem tűnt a horizont mögött, óhatatlanul eljut a csatornához.

Remélte, hogy nem keveredett el túl messzire. És hogy jó irányba haladt.

Az aljnövényzetben meglapulva előbb balra, majd jobbra kémlelt. Az erdőnek ez a szakasza ismeretlen volt számára, és mivel nem akadtak tájékozódási pontok, amelyek megmutatták volna neki, hogy mennyire tért el…

Hátulról, egészen közelről ágak reccsenésének zaja ütötte meg fülét, amit morgás és kegyelemért kiáltó sikolyok követtek.

Vergilius futásnak eredt az ellenkező irányba, de a kiáltások felerősödtek, mintha csak üldözőbe akarnák venni. Kinek könyörgött ez a bolond öngyilkos? A Pokol szukáinak nincs elméjük, és csak azért léteznek, hogy fájdalmat okozzanak.

Hacsak a kárhozott nem valami másért könyörgött…

Az erdő széle hirtelen megnyílt, hogy utat engedjen egy méternyi széles homoknyelvnek: Vergilius futtában átugrott rajta, átgurult a szemközti oldal aljnövényzetén, és felállva visszapillantott a válla fölött.

A szukák és az öngyilkos, akit célba vettek, láthatatlanok voltak az Erdő sűrűjében, de a sikolyok irányában, legfeljebb tíz méterre, Vergilius megpillantott egy másik sziluettet, amely a fák között haladt előre, és a szíve, amely már a bordáit verte, kihagyott egy ütemet.

Egy magas, sötét és meghatározhatatlan sziluett volt, amely megfontolt nyugalommal mozgott, félretolva az ágakat, hogy utat engedjen a hátára hajtott hatalmas szárnypárnak.

Egy Megtört.

Egy rakás szuka élén.

Vergilius a földre vetette magát, és visszatartotta a lélegzetét. Nem érte vannak itt. Nem lehetnek itt érte. Mert akkor már utolérték volna. És nem álltak volna meg, hogy lemészároljanak bármilyen kárhozottat, miközben ő már majdnem a kezükben van.

A sikolyok mostanra artikulálatlan nyöszörgéssé halkultak, és a szukák abbahagyták a morgást. Vergilius húszig számolt, aztán kilesett az aljnövényzet rejtekéből. Semmi sem volt a láthatáron.

A forrongó sivatagi szél éppen ebben a pillanatban erősödött fel, és kénes füstfelhőket sodort a határfák közé.

Vergilius felegyenesedett, két szemét résnyire húzta, és orrát a könyökhajlatába temette, hogy ne kapjon levegőt. Ez az a pillanat, amikor el kell iramodnia, át a ködtakarón. Kiszabadította magát a bokrok közül, igyekezett minél kevesebb zajt csapni. És a vonyítás azonnal felcsattant a háta mögött, kérlelhetetlenül.

Vergilius futásnak eredt, anélkül, hogy bármi másra gondolt volna, de csak néhány lélegzetvételnyi időre: egy pillanattal azelőtt hallotta meg a háta mögött az első szukát, hogy az nekiugrott volna, mire ő oldalra pattant, és ugyanazzal a mozdulattal megfordult, a késével suhintva. Elkerülte a szukát, de a szuka is elkerülte őt, és ott landolt, ahol Vergilius még az előbb állt.

A másodperc töredékére szembefordultak egymással, Vergilius támadóállásba hajolt, késsel a markában, a pokolbéli fenevad pedig a földre görnyedt, mancsát előreszegezve.

Vergilius azon tűnődött, vajon látott-e már valaha ennyire közelről ilyen teremtményt: ezt a sovány, csontváznak ható, fekete, dühtől reszkető fenevadat csupasz agyarakkal teli szájjal, foszlott füllel és perzselő szemmel, melynek tüze mintha a koponyájában égne.

Balra pillantott, az erdő széle felé. Ekkor a szuka nekirontott, a torkát célozva meg, Vergilius pedig hátrahajolt, felfelé szúrva. Érezte, ahogy a penge a szuka bordái közé hatol, miközben együtt gurultak át a bozóton, a szuka pedig felüvöltött a fájdalomtól. De Vergilius nem vette szemügyre, hogy mekkora kárt tett benne: továbbgurult, és amint a fenevad fölé ért, elrugaszkodott a másik oldalra. Alig volt ideje észlelni, hogy sikerült épp oda irányítania a zuhanásukat, ahová akarta, mert a szuka felpattant, vért fröcskölve a mellkasán ütött sebből, és megfordult, hogy újra rátámadjon.

Ám ekkor már késő volt: Vergilius egy rúgást mért a szuka pofájára, majd egy másikat az oldalára. Nem olyan erőset, amilyet szeretett volna, de elég erőset ahhoz, hogy ledöntse magáról, és átgurítsa az utolsó bokron. Egyenesen bele az égő homokba.

Amikor az üvöltés felharsant, ő már futott is tovább anélkül, hogy hátranézett volna, de az égett hús bűze így is megcsapta a háta mögül, és öklendező reflexet váltott ki belőle.

Ez a vég. Ezt nem lehet túlélni. Ezúttal nem. Úgy nem, hogy egy teljes falka és egy Megtört csak néhány lépésre van tőle, és ki tudja, mennyi erdőt kell még bejárnia, amíg…

A szürke kövekből álló fal felbukkant előtte a füstörvények között, és a remény ökölcsapásként dobbant meg a mellkasában. A csatornapart!

Kétségbeesett dühvel fogyasztotta el az utolsó métereket, a kezével tapogatózva, mintha csak a távolból próbálná megragadni a köveket, de amikor már vagy tízlépésnyire volt, két újabb szuka bukkant fel az előtte álló bokrok közül, és odaállt Vergilius meg a fal közé.

Vergilius megtántorodott, de megállásról szó sem lehetett. Vadul körülnézett, miközben a két fenevad nekirontott, és az egyetlen lehetséges útvonalat választotta: átsuhant az utolsó határbokrokon, és átrohant a homokon, az erdőből kinyúló falszakasz felé.

Homályos elégtétel volt számára, hogy hallotta, amint a szukák dühösen csaholnak mögötte, mert képtelenek voltak követni, de ez csak a másodperc töredékéig tartott: aztán a hőség mindent felemésztett.

Szegény lábbelije néhány lépés alatt szétesett, és amikor a csupasz talpa a homokba ért, a fájdalom elvakította. De mérhetetlen szerencséjére a csatorna nagyon közel volt.

Vergilius nem is odaért a falhoz, hanem inkább nekicsapódott. Két kézzel kapaszkodott bele, és nyaktörő sebességgel mászott fel rajta, fel-felüvöltve, amikor a durva kő belemélyedt a megégett lábába.

Ám mindez csak néhány pillanatig tartott: a gát nem volt három méter magas, és durva kövekből épült, tele kapaszkodókkal. Amikor felért a tetejére, amely három-négy lépcsőfoknyi szélességű volt, Vergilius lihegve négykézlábra rogyott. A vér émelyítő bűze betöltötte az orrlyukait, de abban a pillanatban ez tűnt számára a világ legjobb szagának.

Amint tudott, térdre állt, és megpróbálta kivenni a szukákat az Erdő szélén. A csatornából felszálló vöröslő párában nem látott pár méternél messzebbre. Az ugatást azonban még mindig hallotta.

Kezével végigsimított a haján, engedélyezett magának néhány másodpercnyi pihenést, és a tekintete végigvándorolt a zubogó véren, amely megtöltötte a csatornát a lába alatt úgy egy méterrel.

Senkinek sem volt fogalma arról, hogy a Megtörtek miért építették ezeket a kőcsatornákat. Sugárirányban futottak végig a Hetedik Körön, egyenesen, mint a kardvágás, látszólag véletlenszerű beosztásban: az Első Gyűrűben a Phlegethon folyó meszes partjaitól indultak, és az Öngyilkosok Erdején, illetve a sivatagon keresztül vezették a forró vért, míg végül tornyos vízesésekben zuhantak át a Kör alsó peremén, lefelé, Rondabugyrod törött sziklái irányába. Vergilius azt tartotta a legészszerűbb magyarázatnak, hogy ezek a vízesések arra szolgáltak, hogy a vérfolyó ne áradjon túl, mivel az évszázadok során egyre több kárhozott került bele.

De bármennyire is bővelkedett a Pokol furcsaságokban és értelmetlennek tűnő részletekben, az ő helyzetében lévők számára ezek a csatornák mérhetetlenül hasznosnak bizonyultak: valamilyen rejtélyes tulajdonságuk révén a Phlegethon vérgőzei feloldották a Harmadik Gyűrű tüzes havát, és a csatornák partját biztonságos útvonallá változtatták, amelyeken sértetlenül át lehetett kelni a sivatagon. Már ha az ember képes órákig elviselni a kínzó hőséget és a fullasztó gőzöket anélkül, hogy a földre zuhanna.

Vergilius leült, és megpróbálta megvizsgálni a talpát. Megérintette ujjával az egyiket, és visszafojtott egy nyögést. Mint minden kárhozotté, az ő lelki testének a húsa is elképesztő gyorsasággal gyógyult, így a Pokol kínjai soha nem szűntek meg. De még e gonosz csoda gyorsaságának is megvoltak a maga határai.

Mély levegőt vett, és megpróbálta átgondolni a helyzetet. Vajon meddig engedheti meg magának, hogy itt maradjon?

Behunyta a szemét, hogy a fülével érje el azt, amit nem láthatott. A forró vér morajlása fölött még mindig hallatszott a szukák ugatása, gyengébben, mint korábban, és távolabb a dűnékből a halvány sikolyfoszlányok, a homokban égő kárhozottak jajveszékelése. Végül Vergilius érezte, hogy a feszültsége kissé enyhül. Ezúttal közel volt hozzá. Közelebb, mint az összes legutóbbi expedíciója során, melyeket az alsó Körökben tett. A gondolatra kirázta a hideg a vörösen izzó levegőben.

És mindez azért, mert nem volt elég óvatos, nem volt elég körültekintő, nem volt elég ravasz ahhoz, hogy ismét legyőzze a Poklot a saját játékában. Vajon meddig bírja még? Hányszor menekül meg ismét egy hajszál híján? Elhúzta a száját, és eszébe jutott a régi mondás: minden egyes alkalommal szerencsésnek kell lennie. A Pokolban egy alkalom is elég.

Meg kell szökniük, bármi áron. Más esélyük nincs.

Az ugatás most már messzinek tűnt: a szukák bizonyára rájöttek, hogy nem fogják tudni üldözőbe venni őt a gáton át. A Pokol törvényei őket is ugyanúgy korlátozták, mint a kárhozottakat, és nem hagyhatták el önként azt a vidéket, ahová tartoztak. Vergilius ezt mindenkinél jobban tudta: rajta kívül kevés teremtmény mozoghatott szabadon a Pokolban.

És persze a Megtörteken kívül.

A felismerés a másodperc töredéke alatt érte el, mielőtt az árnyék elhaladt volna fölötte.

Azon kapta magát, hogy fut, mielőtt még felfoghatta volna, hogy talpra állt, és ezt nem a lába mozgása jelezte neki, hanem a hasogató fájdalom, amely a sebesült lábából érkezett.

De nem várhatta meg, hogy a sebei begyógyuljanak. A Megtört árnyéka gyorsan elrepült fölötte, megelőzte őt, és eltűnt a párában a feje fölött.

Nem látott engem?

Ha még hitt volna bármiben is, Vergilius minden erejével imádkozott volna, hogy így legyen. De tudta, hogy Odafent senki sem hajlandó meghallgatni az imáit.

Az árnyék ismét felbukkant, még gyorsabban, még alacsonyabban, olyannyira, hogy Vergilius egy pillanatra a szélben sziszegő tollas szárnyak körvonalait is meg tudta különböztetni.

A Megtört ismét elhaladt mellette, és eltűnt a füstben, Vergilius pedig tovább futott a parton, és igyekezett nem ordítani a lábát hasogató kínok közepette. Mert hiszen semmi egyebet nem tehetett.

Addig szaladt, amíg bírta levegővel, aztán lassított, de nem állt meg, könnyes szemmel zihálva várta, hogy újra futni tudjon. Szárnyas lényt nem tud lehagyni: a Megtörtek közül még nem mindegyik képes repülni, de amelyek igen, azoktól féltek a legjobban a Pokolban, nem véletlenül. Csak remélni merte, hogy nem veszi észre.

Amikor a Megtört harmadszor is elrepült fölötte, magasabban, mint a korábbi alkalmak során, ugyanakkor lassabban is, majd ismét eltűnt, Vergilius ráébredt az igazságra. Már az elejétől fogva látta őt. Csak játszadozik vele.

Órákig tartó kínzás következett. Vergilius nem tudta volna megmondani, hányszor szállt el mellette a Megtört, néha olyan közel, hogy talán meg is érinthette volna, néha olyan távol, hogy alig látszott a ködben. Csak annyi volt biztos, hogy pontosan tudja, hol van Vergilius, és hogy abban a pillanatban csaphat le rá, amikor csak akar. A sólyom játéka ez az egérrel.

Vergilius már sokszor átkelt a sivatagon, de még soha nem tűnt neki ennyire végeláthatatlannak az a kőfal. Először tovább futott, inkább csak megszokásból, aztán a lábában érzett csillapíthatatlan fájdalom és a felismerés, hogy a futásnak semmi értelme, arra késztette, hogy gyalogoljon, mélyen előregörnyedve, tekintetével a vöröses pára örvényeit kutatva.

Mit tegyen most?

A visszafordulásnak nincs semmi értelme, de a továbbhaladásnak sincs: balra egy háromméteres szakadék, majd mérföldeken át a homok, olyan forró, akár az olvadt fém; jobbra egy tíz méter széles, forró vérrel teli, meghatározhatatlan mélységű csatorna.

Nincs semerre kiút, és őt csak néhány füstfodor rejti el.

Pánik támadt a fejében, szinte lehetetlen volt uralkodni rajta. Talán, ha hatalmas szerencséje lesz, akkor érheti el a csatorna végét, amikor a Megtört épp nincs szem előtt, odafenn van a füstben, és ő megkezdheti az ereszkedést, mielőtt újra észreveszi.

Halvány, nevetséges lehetőség volt, de Vergilius minden erejét összeszedte, és fogcsikorgatva haladt tovább, egyik óráról a másikra, amíg a Hetedik Kör peremén átcsapó véres vízesés még mindig távoli zúgása át nem hatolt a csatorna morajló csendjén.

És ekkor Vergilius futásnak eredt végre meggyógyult lábán, ökölbe szorított kézzel, a cél tudatában, ami melegségként áradt szét a mellkasában.

Ekkor a füstben feltűnt előtte a Megtört sziluettje, amint a parton állt néhány lépésre a szakadéktól. A legvégén várta őt.

Vergilius lelassított, de nem állt meg. És úgy tűnt, a körülötte lévő világ is ezt teszi.

A Megtört is megmozdult, és nyugodt, ráérős léptekkel közeledett felé, félig kitárt karral, mintha csak ölelésre hívná. És ahogy haladt előre, lassan kitárta a szárnyait, míg végül teljesen elfoglalta Vergilius látómezejét.

Teste a gőzök közepette élesebbé vált: meztelen volt, teljesen szőrtelen és megformázott, akár egy ősi szobor, de mellkasát és hasát számtalan heg barázdálta, amelyek minden porcikáját elcsúfították, némelyik duzzadt és göcsörtös volt, mint a bőr alá szorított ököl, mások durvák és elágazóak, akár a gyökerek. Arcát félig elpusztította egy égési sérülés, amely megsemmisítette a fél szemét, a másikat pedig szemcsés húshalmazzá változtatta, a hajszálaktól övezve, melyeket a Pokol mocska kusza zsinórok sokaságává formált, és szétterültek a vállán.

És mégis, a hamucsíkok és a megalvadt vércsomók alatt az arc megmaradt részeiben még mindig ott volt egy pillantás abból a fenséges szépségből, abból az időtlenül tökéletes szimmetriából, amelyet a Mennyország minden Fiába belevésett.

Vergilius megállt, ahogy rászegeződött annak a szemnek a pillantása, amelynek színe és csillogása olyan volt, mint egy elefántcsontba foglalt zafíré. Olyan volt, mintha egy szakadékba nézett volna, egy határtalan felhőóceánba, amelyet felfoghatatlan érzelmek vihara kavart fel, egy emberi szív számára túlságosan hatalmas viharé.

A szárnyak olyan ütemet vertek, hogy az mindenütt elsöpörte a füstöt. Azok is töröttek és aszimmetrikusak voltak, az egyik magasabb, mint a másik, több helyen megtörtek, és ferde szögben voltak összevarrva. A szabálytalan foltokban megmaradt tollak annyira elmaszatolódtak, hogy eredeti fehérségüknek már nyoma sem maradt.

Vergilius érezte, hogy a karja az oldala mellé ereszkedik.

Ennyi volt. Itt ér véget a futása.

Vége a rettegés, a menekülés, a düh, a késelések, a sziklák közötti jeges lyukakban töltött álmatlan éjszakák, a lázas tervek és az odafenti semmibe kiáltott néma átkok éveinek.

A Megtört átöleli, és magával viszi, fel a fekete levegőbe. Talán megpróbálja visszahelyezni őt a Limbóba, csak hogy rájöjjön, hogy a világegyetem egyetlen ereje sem képes erre többé. De sokkal valószínűbb, hogy egy másik Körbe taszítja, ahol a kárhozottak helye van. És amikor a Megtört rájön, hogy egyetlen Kör, egyetlen Bugyor, egyetlen tűz sírja sem képes őt megtartani, akkor kezdődik számára az igazi Pokol.

Megláncolják, és bezárják oda, ahonnan még ő sem tud megszökni, talán a Dis falai közé, valami óriási, ablaktalan toronyba, vagy egy olyan tömlöcbe, amelyről még a kárhozottak is csak suttogva beszélnek. És ott minden egyes kegyetlenséget kipróbálnak rajta, amit a Bűnbeesés által eltorzított mennyei eszük csak el tud képzelni. Örök időkre.

A Megtört árnyéka elterült fölötte. És Vergilius tetőtől talpig reszketett, ahogy felébredt a rémálomból.

Nem.

Ökölbe szorította a kezét. A pillantása az egyik oldalon a vörösen izzó homokra, majd a másik oldalon a rohanó vérre siklott.

Fájdalom, fájdalom és még több fájdalom. Ez a Pokol.

De van fájdalom vég nélkül, határok nélkül, és van olyan fájdalom, amely egy idő után szünetet tart, hogy aztán újrakezdődjön: ez is a kárhozat. Ám Vergilius megtanulta, hogy más nevet adjon neki. Abszurd, őrült, kétségbeesett remény.

Futásnak eredt, egyenesen a Megtört irányába.

A zafírkék szem egy pillanatra tágra nyílt a színtiszta meglepetéstől. Aztán Vergilius oldalra pattant, és lábbal előre, lefelé beleugrott a forró vérbe.

A fájdalom mindent elsöpört, még a torkából felszakadó magas sikolyt is. De nem tudta elsöpörni a vízesés mennydörgő robaját, amely két pillanattal később megragadta, magával rántotta a Kör cakkos peremén, és az égbe taszította szabadesésben.

4

– Azt ott! – mutatott Filippo a nádas mélyére. – Azt akarom.

A körülötte álló kárhozottak megmozdultak, de Filippo morgása elég volt ahhoz, hogy elhallgattassa őket. Ugyanebben a pillanatban a nádason túli parton rövid és éles sikoly hallatszott, és a Megtörtek kacajra fakadtak.

Filippo és az emberei már órák óta figyelték ezt a kis csoportot, öt torz, gunyoros arcú Megtörtet, akik reggel előbújtak a fal egyik ajtaján, és a Styx partján kezdtek találomra kóborolni, nyilvánvalóan azért, hogy találjanak valakit, akit szórakozásból kínozhatnak.

És találtak is valakit: egy lelket a sok közül, aki egyedül bújt el a sárban egy szikla mögött, a saját dolgával törődve. Ki tudja, hogyan vették észre őt. Kihalászták, mint egy halat, egy láncra erősített horgot vetettek rá, a partra rángatták, és körbevették. És elkezdtek szórakozni a nővel.

Vagy talán a férfival. Ebből a távolságból Filippo nem tudta megállapítani, hogy férfi vagy nő, még a hangja alapján sem: egy idő után a Styx kárhozottjai mind ugyanolyannak tűntek, még akkor is, amikor sikoltoztak.

– A nagyot? – kérdezte a mellette álló Federico.

Filippo bólintott.

– Nem fog bedőlni neki. – Federico megrázta a sáros fürtjei tömegét. – Rögtön látni fogja, hogy becsapjuk.

– Teljesen bedől majd neki.

– A Megtörtek nem ostobák.

Filippo felhorkant.

– Néhányan bizony azok. De ez most nem érdekel minket. Be fog dőlni neki, mert ő egy Megtört. Ők már csak ilyenek.

Federico hümmögött egyet, de nem válaszolt, és Filippo vetett rá egy oldalpillantást. Nemrég esett ide a lelke, talán húsz év körüli fiú volt, alacsony, de jól megtermett, göndör hajjal és megtévesztően nyugodt tekintettel. Elmondása szerint egy harcban esett el, és mint mindenki más, eleinte ő sem viselte túl jól a felfedezést, hogy a Pokolba került. De sokakkal ellentétben ő gyorsan alkalmazkodott a mocsári élethez, hamar rájött, hogy kit lehet eltiporni, és kit kell tisztelnie. Filippo pontosan ezért választotta őt. És mert mivel új volt, a Megtört nem ismeri majd fel.

A tekintetét ismét a Megtörtre emelte. Nem ő volt a legmagasabb a csoportból, de minden bizonnyal a legszélesebb: ebben a pillanatban háttal állt a partnak, és a háta egy lyukacsos bőrtekercs volt, amelyből két szárny emelkedett ki, amelyek hozzá képest kicsinek és satnyának tűntek – képtelenek lettek volna felemelni ezt a testet, még ha minden tolluk meg is lett volna.

És erre tette fel Filippo a tétet. Egy gyalogos, lassú, nehézkesen mozgó Megtörtre. És mindenekelőtt egy olyan Megtörtre, aki abban a pillanatban négy bajtársának a szeme előtt állt.

– Az a baj – kezdte újra Federico –, hogy… tényleg némi gyümölcsért csináljuk ezt? Én is ettem már, finom, de ők öten vannak, és a város olyan közel van. – Dis fekete falai felé biccentett, amelyek néhány száz méterre magasodtak a parttól. – Talán ha a Kör másik oldalán próbálkoznánk…

– A másik oldal nem a mi területünk. A kárhozottak odaát még a partra sem engednének minket. Itt viszont most én vagyok a főnök. – Filippo átnézett a válla fölött, ahol a mögötte összegyűlt mintegy húsz haragos jó fele Prótomakhosz embere volt. – És nem kell öt ellenféllel szembenéznünk: csak eggyel állunk szemben. – Kezét Federico hátára tette, és megtaszította. – Menj! Most!

A kárhozott fiatalember tétovázott, aztán felegyenesedett, állig merült a vízbe, és cikcakkban átvágott a nádason, amíg fel nem bukkant a túloldalon, a part közelében. Onnan a Megtörtek jól láthatták volna, ha másra is lett volna szemük, mint az áldozatukra, aki most összefüggéstelen mondatokat kiabált könyörgő hangon.

Filippo résnyire húzta a szemét. Most. Gyerünk, mire vársz még? Amíg ő háttal áll neked!

Federico elérte azt a pontot, ahol, amikor felállt, a víz már csak a derekáig ért. Aztán lehajolt, hogy az alján kotorásszon, felemelt egy maréknyi iszapot, egy Filippo számára örökkévalóságnak tűnő pillanatig ismét tétovázott, aztán eldobta.

A sárlabda olyan ívet írt le, amely alig látszott a ködös levegőben, és a Megtört lapockái között, közvetlenül a szárnycsomópont felett ért célba.

Filippo érezte, hogy a mögötte álló kárhozottak egy testként feszülnek meg.

A Megtört megrándult, és nehézkesen megfordult. A mellkasát nem kisebb ráncok lepték el, mint a hátát, az arca pedig mindennél jobban emlékeztette Filippót egy szent freskó kerubjára, csak éppen puffadt és petyhüdt volt, nem pedig pufók, és sárgás, gennyes pattanások csúfították.

Hunyorogva nézett körül, majd egy pillanattal később Federico homlokon vágta egy újabb sárgolyóval. Filippo gúnyosan vigyorgott. A fiú jól célzott.

A Megtört felháborodottan hördült fel, de még arra sem volt ideje, hogy megtörölje az arcát a csonka ujjaival, amikor egy harmadik golyó fejbe találta, egy negyedik pedig a mellkasa kellős közepébe csapódott. A többi Megtört olyan hangon kuncogott, mintha láncok csörögtek volna.

Amikor a Megtört tekintete végre rátévedt, Federico mintha megtántorodott volna, és térdre rogyott, mintha sprintelni készülne.

Maradj nyugton! Filippo ökölbe szorította a kezét. Maradj nyugton! Még ne!

A Megtört a társai felé fordult, és kiáltott valamit, amit Filippo nem tudott megfejteni. Federico pedig megragadta a pillanatot, hogy pontosan tarkón dobja. A többi Megtört nevetése addig fokozódott, hogy már a mocsár vize is megremegett.

És ezúttal a hatalmas Megtört úgy rontott rá, mint egy bika, a part szikláin botladozva, társai kuncogásától kísérve. Federico oldalra ugrott, és elúszott, de anélkül, hogy eltávolodott volna a parttól, nagy zajt keltve és fröcskölve.

Filippo beleereszkedett a vízbe, jelezte a többieknek, hogy kövessék, és visszalépkedett a nádasba, tekintetét a kárhozott fiatalemberre és harsogó üldözőjére szegezve, aki elérte a mocsár szélét, és tétován, bizonytalanul bámulta az iszapos területet. Aztán rájött, hogy zsákmánya még mindig látótávolságban van, és újra futásnak eredt, a partról követve őt.

Filippo ugyanezt tette a nádas túloldalán, a sajátjaival a nyomában. Működött a terv, pontosan úgy, ahogyan elképzelte. Az Ötödiktől eltérő Körben egy ilyen jelenet még a Megtörtek számára is túlságosan furcsának tűnt volna. De a Styx foglyai voltak a legrosszabb verekedők az egész Pokolban, és az, hogy egy frissen idekerült haragos férfi mutogassa magát a Megtörteknek, csak azért, hogy bebizonyítsa a többieknek, mennyire tökös, nem volt szokatlan. Másodszorra senki sem próbálkozott ilyesmivel, de egy újonnan érkezett talán nem is tudott róla, vagy úgy döntött, hogy figyelmen kívül hagyja a figyelmeztetéseket.

Azonban a legfontosabb az volt, hogy egyetlen Megtört sem tűrte el, hogy társai előtt nevetségessé tegyék. Legkevésbé egy ügyetlen, csetlő-botló Megtört.

Federico továbbra is úgy fröcskölt, mintha még életében nem úszott volna, az üldöző pedig lépést tartott vele, egyre távolabb és távolabb kerülve a társaitól, míg a szeme a partot fürkészte, hogy olyan helyet keressen, ahol a víznek nincs meghatározhatatlan mélysége. És amikor végre a mocsár egyik kanyarulata mögött feltűnt egy nádasból és rothadó növényzetből álló kis sziget, egészen közel a parthoz, a Megtört diadalmasan felüvöltött, és megduplázta a sebességét.

Filippo megállt, a sziget lábát fürkészte, és íme: az egyik sarkában, láthatatlanul mindenki számára, aki nem tudta, hogy pontosan hová nézzen, egy tétlen fejének a felső része bukkant elő a vízből. Filippo felemelte a karját, hogy felhívja rá a figyelmét, biccentett neki, és a fej alámerült.

Néhány méterrel arrébb Federico úgy reagált, mintha hirtelen jelent volna meg előtte a sziget: majdnem nekicsapódott, fojtottan felkiáltott, és küzdeni kezdett, hogy megkerülje az akadályt.

Ugyanebben a pillanatban a Megtört is megérkezett Federico magasságába, és anélkül, hogy megtorpant volna, elrugaszkodott, leküzdve azt a szűk két métert, ami a szigetet a parttól elválasztotta. Tépett szárnyai hasznavehetetlenül verdestek a szélben, egy mérhetetlenül távoli idő és dicsőség önkéntelen tükörképeként.

Aztán a hatalmas test nagy csattanással landolt a nád között, és a Megtört a sziget széle felé vánszorogva megpróbálta elkapni Federicót, aki egy pillanattal később éppen alatta haladt el.

– Most! – sziszegte Filippo a foga között. – Mozgás, ti férgek! Most, vagy…

A sziget egy pillanat alatt magába omlott, mint egy hatalmas, ég felé kitátott száj, és a Megtörtet egy dübörgő kiáltás kíséretében beszippantotta.

Filippo felállt, és féktelen kacajban tört ki.

Egy pillanatig attól félt, hogy a hamis sziget nem bírja el a rohanó Megtört súlyát, és időnek előtte összeomlik: elvégre csak egy rothadó növényzettel borított, nádból készült állványzatból állt, amelyet a kárhozottak az ő parancsára készítettek. Azonban kitartott, és csak akkor dőlt össze, amikor a négy tétlen, akiket körös-körül a víz alatt helyezett el, megrázta a tartóoszlopokat.

És most a Megtörtnek, az elkárhozott lelkek büszke, gúnyos börtönőrének számolnia kellett mindannyiuk első és utolsó ellenségével, annak kvintesszenciájával, amit az Ötödik Körre kárhoztatás jelent: a Styx fekete, jeges, magába szívó iszapjával.

– Rajta! – ordított Filippo, és a haragosok tömege felüvöltött körülötte.

És hogy az ő követői voltak-e, vagy Prótomakhoszé, hogy a Limbóból származó élelemért vagy a félelem miatt követték-e őt oda, amit a brutalitás évszázadok alatt beléjük oltott, vagy a reményért, hogy ki tudja, mit nyerhetnek, ha engedelmeskednek a parancsainak, ez már mit sem számított, mint ahogy az sem, hogy a Megtörtek milyen rémületet keltettek bennük. Most csak az a mérhetetlen, határtalan düh számított, amely mindannyiukat odalentre sodorta, és a ritkábbnál is ritkább lehetőség, hogy ezt az egyik kínzójukon töltsék ki.

Az első Federico volt, aki a legközelebb állt a szigethez, amikor az összeomlott: ordítva vetette rá magát a Megtörtre, amint annak feje zihálva előbukkant, és olyan szapora csapásokkal sújtotta, hogy Filippo szemmel sem tudta követni őket.

A Megtört kiszabadította a karját a sárból, és egy ügyetlen, de erőteljes ütést mért rá, amely a kárhozott ifjút öt méterrel beljebb taszította a sziget lebegő törmelékébe. Ám egy pillanattal később a haragosok már rajta voltak, és ütések, rúgások és bunkósbotok, kövek és csonttüskék lavinájával maguk alá gyűrték. Még Federico is előbújt a nádasból, akinek a fél koponyája szétlapult, mint egy rothadt gyümölcs, amely leesett az asztalról, és csatlakozott a mészárláshoz, tágra nyílt szemmel, és olyan dühtől megszállva, amilyet Filippo még soha nem látott.

A Megtört emberfeletti erővel védekezett, lapátként lendítette a karját, csontokat zúzott össze, és mindent, ami az útjába került, odébb hajított. De a sár ugyanolyan kérlelhetetlenül szorította őt is, mint a kárhozottakat: másodpercről másodpercre, a kárhozat türelmes szívósságával egyre inkább csapdába ejtette, felbugyborékolt a mellkasán, míg végül a vállát és a zsíros állát csapdosta.

– Lefelé! – kiáltotta Filippo, aki távol maradt a harctól. – Ne találomra üssétek, nyomjátok le!

Soha nem tudta meg, hányan hallották vagy egyáltalán érzékelték, de akik hallották, azok is elegen voltak, és a sár falánksága segítette őket.

A Megtört mozdulatai egyre lassabbak lettek, a bömbölése egyre gurgulázóbb, mígnem az iszap feltolult, hogy eltelítse a száját, és a feje nem sokkal később teljesen eltűnt, öklök tucatjai nyomták a felszín alá.

– Tartsátok alatta! – dübörgött Filippo, és előrelépett, kezében a kőbaltával, amely korábban Prótomakhoszé volt. – Addig nyomjátok, amíg nem mozdul többé! És még tovább!

A kárhozottak engedelmeskedtek, sártól és vértől maszatos arccal, még mindig dühtől tajtékozva.

– Most mi lesz? – zihálta Federico, nehézkes léptekkel közeledve.

Filippo rábámult: a karja kificamodott, az arca pedig olyan állapotban volt, hogy alig látszott embernek. Ám szilánkosra tört ajkán ádázul elégedett mosoly terült szét.

– Most megvárjuk, amíg a tüdeje megtelik sárral. Akkor már mozdulatlan lesz.

– De nem tud megfulladni. – Federico a homlokát ráncolta, és a felhasadt bőrből egy vércsepp csordult végig az arcán. – Nem tud, ugye?

– Ahogy mi sem tudunk. De hozzánk hasonlóan ő is lélegzik, érzi a fagyot, a tűzben megég, érez fájdalmat. A Pokol mindenkinek Pokol.

– Vagyis?

Filippo végigsimított hüvelykujjával a fejsze élén.

– Vagyis amikor abbahagyja a kínlódást, te lejössz velem, és mozdulatlanul tartod a fejét, amíg én elvágom a torkát. Aztán a tétlenek elviszik a víz alá, már elmagyaráztam nekik, hová. És mi is elmegyünk, mielőtt a többi Megtörtnek is kedve támad, hogy idejöjjön és megnézze, mi történt a kollégájukkal.

Federico szemében egyre nagyobb zavar tükröződött.

– De akkor… Meg fog halni?

Filippo megvonta a vállát.

– Bizonyos értelemben. Átmenetileg meg fog halni. Előbb-utóbb újraalakul a maradványaiból, bármilyen kevés is legyen belőlük: örökkévaló dolgokat nem lehet megölni. De addigra mi már mindent el fogunk venni tőle, amire szükségünk van. A bőrt. A csontokat. Mindent. És addigra már rég el fogunk tűnni.

Mosoly kúszott az ajkára, ám visszafojtotta.

És hogy milyen messzire juthatok, azt hiszem, hamarosan kiderül.

5

Bertran a fejét a sziklafal fölé dugta, csak az egyik kezét használva.

Bűzös szag szállt fel a Tizedik Bugyor felől, a közvetlenül alatta lévő völgyből, de számított rá, és elég ideig visszatartotta a lélegzetét ahhoz, hogy tekintetével végigpásztázza a Nyolcadik Kör alsó szegélyét. Aztán visszahúzta a kezét, az oldalához szorította a fejét, jó távol a sziklaperemen túlról felszálló miazmától, és végül a száját elhúzva kifújta a levegőt. Ekkor a bűz legalább elviselhető volt.