Fordította

Pacskovszky Zsolt

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Christelle Dabos: Ici et seulement Ici

Gallimard Jeunesse, 2023

© 2023 by Christelle Dabos

First published in French by Gallimard Jeunesse

Hungarian translation © Pacskovszky Zsolt, 2024

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Müller Péter

Minden jog fenntartva

ELSŐ TRIMESZTER

Iris

Elengedte a kezem. Addig sem várt vele, amíg anya kocsija befordult a sarkon. Nézem, mi maradt az ábrázatából a hajtömege alatt. Feltűnő jelenség lett a nyáron. Ízléstelen smink, hülyén befestett haj. Nem mondta, hogy miért engedte el a kezem. De nem is kellett; így is értem. Mindig mindent értek. Így volt ez apa betegségénél is. Így volt anya újraházasodásánál is. Így volt az azt követő összes terhességénél is. Soha semmit nem magyaráznak el nekem, de felfogom, merre mennek az események, mint egy szélkakas a szél irányát. Most is felfogtam, hogy vége a kézfogósdinak. Hogy az új világnak, egy nálam jóval régebb óta létező világnak a törvénye ez, annak a világnak a törvénye, ami majd elnyel a kapun túl.

Itt nem lesz nővéred!

Hát jó. Hagyom, hogy beelőzzön, hogy előttem lépkedjen a járdán; lelassítok a tanévkezdés tülekedésében, aztán én is bemegyek a kapun. Ha ott van előttem egy épület, mindig késztetést érzek, hogy felnézzek rá. A napfény még sárgábbra festi a sárga homlokzatot, és még zöldebbre a zöld ablaktáblákat. Hatalmas óra, még csak nem is jár jól: 14:28-at mutat. Elfog a para. A festék alatt, a vakolat alatt, a cement alatt, a falak túloldalán, a láthatatlan mélyén érzékelek valamit, amit még nem tudok megnevezni, valami rohadtul vadat, kegyetlent, ami az egész suliban ott lakozik, és ami a csontjaimba hatol. Ami hamarosan a részemmé válik.

Az udvar nem annak a helynek tűnik, ahol az órák közötti szünet pihenést jelent majd. Csatorna- és kátránybűz. Remélem, nekem nem ilyen szagom van. Az utóbbi időben kész susnyás kezdett nőni a hónaljamban, és amint tudok, azonnal megszabadulok tőle nem-apám-apa borotvájával. Ismerős arcokat keresek a tömegben; párat találok is. Régi alsós osztálytársak, akik görcsösen kapaszkodnak az iskolatáskájuk pántjába. Vajon nekem is ilyen „pánikba esett ejtőernyős” képem lehet? Itt van Émile. Egy padban ültünk minden évben. Megzabáltam helyette a céklát, megzabálta helyettem a spenótot. Észrevesz, és elmosolyodik, megnyugodva, hogy végre itt egy arc, amire puszit nyomhat. Sokszor fogtuk egymás kezét. Most is fogjuk.

– Bárcsak egy osztályba kerülnénk – mondja nekem.

Nem válaszolok. Azt csinálom, amit a legjobban tudok: a megfelelő helyre állok, se nem túl előre, se nem túl hátra, és figyelek. Azért fogom fel a dolgokat, mert figyelek. Látom, hogy a régi osztálytársaim még nem fogják fel, Émile sem. Repedés keletkezik az udvaron, elválaszt minket a többiektől. Tavaly még mi voltunk a nagyok, most meg puff, megint mi vagyunk a kicsik. Figyelek. Túl feszesen állunk, túl szépen becipőfűzőzöttek vagyunk, túl szépen begomboltak, túl világosan leolvasható minden rólunk. És kezdem felfogni. Mindazt, amit az első iskolaudvaromon tanultam, alig pár utcányira Innen, de már olyan messze, gyorsan ki kell törölnöm a fejemből.

A nővérem pár barátnőjére lelt egy padon. Még a nevetése is harsány. Ingrid. Hasonlít egymásra a nevünk, de én nem akarok hasonlítani rá.

Csöngetnek. Összeterelnek bennünket, kis újonnan jötteket az udvar fedett részére. Az igazgató és a tanárok lökik a rizsát. Köszöntőbeszéd, betartandó szabályok. Nem is figyelek oda. Bőven lesz még időm elolvasni valahol a házirendet. Most túlságosan leköt az, hogy megpróbáljam kitalálni a többi szabályt, az íratlan, a kimondatlan szabályokat, amiket senki sem diktál, mégis mindenki betart. Fél vállon hordott hátizsákok. Zokni nélküli tornacipők. Ezüst fülbevalók. Kifinomult lazaság. És az a valami mindenhol az udvaron, a testekben, a folyosókon, az a valami, amit még nem tudok pontosan belőni. Ellenséges és lelkesítő.

Névsorolvasást tartanak, megmondják, ki hová kerül. A régi általános sulis bandánk szétverve.

Beleolvadok a sorba, a velem egyidős lányok és fiúk közé. Memorizálom az új osztályomba járók fejét. Émile megy a saját osztályába. Három lépés választ el bennünket egymástól; kontinensek közötti szakadék. Az ujjai mintha még mindig elveszetten keresnék az ujjaimat. A szája remeg. Az orra folyik, a lé az ajkára csordul belőle. Szememmel, amit próbálok szárazon tartani, kerülöm a tekintetét, amikor hallom, hogy a nagyokból alig elfojtott röhögés tör elő.

Te nem fogsz Itt bőgni!

Hát jó. Émile-lel is vége a kézfogósdinak.

Pierre

Te aztán nem sokat vacakolsz, kis taknyos. Ez az első napod Itt, és máris elpityeredsz az egész suli előtt? Így messzire jutsz, taknyoskám, jó messzire, lehet, hogy még a horrorbudiig is, ott a sportpályák mögött. Így kezdődött nekem is, a pityergéssel.

Azzal meg a párnélküliséggel.

Jó mélyen a zsebembe dugom a kezem, az államat behúzom a nyakamba, a fejemet a vállamba. Nem vagyok így sem valami feltűnésmentes, de hogy is mondjam… a testembe rögzült ez. Nyáron még, a szobám forrongó árnyékában, a szúnyogriasztóval befújva, a ventilátorral és a tökig felnyomott rappel kemény voltam, mint a kő. Hátul kullogva felmegyek a lépcsőn. Előttem huszonhat hát csurran ki a tépett, ujjatlan pólókból. Íveltek, izmosak, húsosak, tetováltak, görnyedtek – de egyik sem olyan görnyedt, mint az enyém. Huszonhat hát, amit az egész első évemben bámultam Itt.

És ha most más lesz?

Második emelet. Eggyel több, mint előző évben, eggyel kevesebb, mint jövőre. Mind egyforma, az összes emelet. Sakktáblakőpadló, nyughatatlan neonok, csapódó ajtók, falfirkák, amennyit csak akarsz. Még cipőtalpnyomok is vannak – a plafonon. Na, nem az a fajta, amikor a szartaposót felhajigálják a levegőbe, nem, nem, ezek igazi lábnyomok vonalban, bal, jobb, bal, jobb, végig az egész plafonon a folyosón. Théophile, a fejjel lefelé közlekedő tanuló műve. Nekem még sosem sikerült megpillantanom Théophile-t; állítólag a suli összes plafonján ott kísért. Nem tudom, hogy valóban létezik-e, de nem ez lenne a legfurább dolog, amit Itt láttam.

– Mozgás, mozgás!

A tanár már most idegbeteg. Leveszi a kupakot az alkoholos filcekről, visszateszi rájuk, mert csak szellembetűket rajzolnak a táblára. Csikorog a mai dátum. Mindenki letelepszik a helyére, kipakolja a cuccait, kijelöli újra a területét; szekrénybe ragasztott rágógumi, sniccerrel bevésett monogram. Asztalonként persze két szék, és én persze most is egyedül ülök hátul.

A párnélküli. A Fekete Péter. A tetves, bár soha nem volt fejtetűm, és nagydarab, csontsovány, hájas sem vagyok. Épp csak párnélküli.

Leülök. Az asztalom most még teljesen vonalban van a többivel a sorunkban, szinte fél fanszőrnyire. Ez így volt az első tanévkezdéskor is, emlékszem, aztán mégis a falhoz szorítva fejeztem be az évet. Az asztal lábai okozták. Apránként hátrébb tolódtak. Megpróbáltam harcolni. Órák után visszatoltam az asztalomat a helyére. Reggelre megint mindig hátrébb tolódott; az éj leple alatt, aha. Jobb ezt elengedni, kicsit olyan, mint a lábnyomok a plafonon, el kell fogadni, hogy így van, és kész.

Új év, új emelet, új terem, új tábla. És ha most más lesz?

Csengetés. Matek. Csengetés. Föci. Csengetés. Irodalom. A tanárok sorban felvonulnak, kiborulnak azon, hogy az alkoholos filcek nem fognak. Egyre nagyobb a meleg, a frufrum a szemöldökömhöz tapad. Az ablakok nem engednek be semmi levegőt. Katlan. Bámulom a hátakat. A székek hintáznak. Látom, ahogy ide-oda vándorolnak a cetlik, az italos fémdobozok, a cigik, a videók; máris beindult újra a cserebere. Meg a sarcolás. Baromira éber vagyok. Várom, hogy egyszer csak elfogja valaki a tekintetemet, hogy eszükbe jusson, én is ott vagyok, és aztán jöjjön, aminek jönnie kell.

Semmi. Senki sem csípi el a tekintetemet. Az asztalom nem mozog. A menzán ugyanez, nem vesznek célba a lejárt joghurttal leöntött majonézes tojások. Körülöttem mindenfelé zajongás és zsarolás, megy az ordítozás, a puszizkodás. Ők a tenger, én a zátony.

És ha ezúttal tényleg más lesz?

A délutánt az ablak felé fordított fejjel töltöm, nézem, ahogy a galambok összefossák az udvaron a padokat. Izzad a kezem, a golyóstoll csúszkál az ujjaim között. Nem tudom, hogy a reggelitől van-e, vagy mástól, de durván mocorognak a beleim. Na jó. A döntő próbatétel. Az órák között mindig van egy szusszanásnyi kis szünetünk. Az osztálytermek kiürülnek, hogy mindenki birtokba vegye a vécéket, és karcolgasson pár percig. Én általában a teremben maradok, szólóban, de ez most sürgős.

A folyosón végig a fal mentén osonok.

Megállok a klotyó ajtaja előtt.

Belépek.

Abbamarad a nevetés. A cigifüstben felém fordul minden arc. Na, megtörtént. Most először vesznek észre, mióta reggel bejöttem a kapun. Egyetlen szó, annyi se, se köztük, se hozzám intézve. Egyből ütnek, és keményen. Lökdösnek, leköpdösnek, kitaszítanak a határvonalon kívülre, amit átléptem, és miközben köpködöm kifelé a számba tömött seggtörlő papírt, és rohanok lefelé a lépcsőn az agyamban támadt letaglózó világossággal, fájdalmasan megfeszülő belekkel, nem kérdés többé, nem, többé nem, hogy az asztalom már éjszaka megkezdi a hátrálását, és hogy már holnaptól kezdődik megint az összes piszkálódás.

Átvágok az udvaron, megkerülöm a sportpályákat, belépek a horrorbudiba; orrfacsaró bűz, eldugult, soha ki nem tisztítható csövek; hát itt van újra az ismerős vécé, az egyetlen, amire az Ide érkezésem óta lekuporodhatok. Kiürítek magamból mindent. Nem szerencsés hosszan időzni a horrorbudiban, mert minél tovább marad az ember, annál inkább maradni akar még, és már érzem is a hatást, talán a falakét, talán a szagokét, bár azt hiszem, ez is ugyanaz a valami lehet, amitől hátrébb kerülnek az asztalok, és amitől a plafonon lehet járni, ami a suli minden kis hézagába beékelődött, és ami mindenhonnan sűrűn árad belém; szép lassan megkönnyebbülök, és közben egyre jobban magamba is roskadok, az izmok az egész hátamon ellazulnak, megalázott vagyok, és boldogabb, mint valaha. Zokogok a megkönnyebbüléstől.

Nem, most sem lesz más.

A párnélküli vagyok, a Fekete Péter, a tetves, és ezt senki sem veheti el tőlem.

Madeleine

Lovak.

Louise régen folyton lovakat rajzolt. Oldalnézetből, háromnegyedes nézetből és szemből, igen, még szemből is. Ha én szemből rajzoltam le egy lovat, a tanár üvegpalacknak nézte. Louise lovai? Művészeti alkotások. A valóságosnál is valóságosabbak. Játszott az árnyékokkal, hogy érzékletessé tegye a domborulatokat, elmélyítse a gödröcskéket, kiemelkedjen a papírból a sörény, az orrlyuk, az izomzat, a csontozat… És a pupilla, az erőteljesen fekete pupilla, épp csak annyi csillogással a szempillák között, amennyi kell. Az a mélység Louise lovainak tekintetében! Szédítő érzés fogott el, amikor a rajzai fölé hajoltam: úgy éreztem, hogy egy kút mélyére zuhanok.

Hímvesszők.

Louise most hímvesszőt rajzol a lap szélére 2B-s ceruzával. Utálom a 2B-s ceruzát. Zsíros, és már a sercegésében is van valami piszkos. Az én tolltartómban csak HB-s ceruzák vannak, a füzetemben csak rózsaablakok. Lemondtam a szemből ábrázolt lovakról a papír rózsaablakok kedvéért. Körzővel rajzolom meg őket, aztán elkezdem kiszínezgetni, a kontúroknál erősen rányomom a grafitot, majd finomabban folytatom a vonalak között, satírozok könnyed, ferde kis csíkokkal, amik semmiképp nem mehetnek ki a vonalból, semmiképp nem. Ha kimennek, vagy ha véletlenül a kezemmel elmaszatolom a rajzot, eltépem a lapot, és a combomba csípek.

Louise 2B-s ceruzája obszcén dolgot firkant a rózsaablakra, amit most fejeztem be. A szája félmosolyra húzódik, ami aztán gyorsan el is tűnik. A projektor fényében még durvábbnak találom, amit odafirkantott. A tanárnő diákat vetít nekünk az utazásai során felkeresett múzeumokról. Művészeti ismeretek. Alsóban a rajz volt a kedvenc tantárgyunk. Vagy inkább ez volt az a tantárgy, aminél a legjobban szerettük összehasonlítgatni magunkat. Louise most már nem hasonlítgatja össze magát velem. Nincs már rá szüksége. Unatkozik. Már a múlt tanévben és az azelőttiben is unta magát. Unja magát Itt. A jelenlétem ellenére. A jelenlétem miatt. Egy teljes nyáron át nem láttuk, nem hívtuk egymást, és már beszélni sem nagyon tudunk miről. Olyan filmekről mesél nekem, amiket én nem láttam, olyan könyvekről mesélek neki, amiket ő nem olvasott. A lovas időszakban még minden olyan egyszerű volt közöttünk. Ha barátnők voltunk valamikor, akkor mára elfelejtettük, hogyan kell azt csinálni, de a hallgatásaink ellenére is együtt maradunk, mert ez mindkettőnk számára védelmet nyújt az osztállyal szemben. Egyedül lógni Itt,az olyan, mint párnélkülivé válni, és az megrémít. Louise-t is megrémíti, azt hiszem.

– Láttam egyet nyáron.

Louise alig halkítja le a hangját. Egymást követik a diák. Égető fény-árnyék. Megrázom a fejem; nem értem. A 2B-s ceruzájával megint rajzol egy hímvesszőt. A szeme fénylik a bubifrizurája hibátlan keretében. Selymes haj. Selymes hang. Selymes bőr. Tizennégy, mint én. Tizenegynek néz ki. A teste hajlékony és puha maradt, lapos, mint egy kéz, képmutatóan sértetlen, miközben az enyémen a pubertás garázdálkodik. Úgy néz rám, hogy igazából nem néz rám.

– Olyan, mintha lenyelnéd a tengervizet.

Az ajka félig szétnyílik. Sötétség és ragyogás, akár az egykori lovai szeme. És tessék, szeretném befogni a fülem, nem hallgatni, amit mond, nem engedni, hogy bepiszkoljon, még ne, ne mindjárt az első napon, ne az új énemet, akivé augusztus 31-én váltam. A combomba csípek.

– Te megismerkedtél valakikkel a nyáron?

Ítélkezés van a kérdésében. Elítélés. Előrevetített csalódottság. Nem, Louise már nem velem hasonlítgatja össze magát. Eléggé ismer ahhoz, hogy tudja, se így, se úgy nem volt dolgom a nemiséggel. Semmi érintkezés, soha, senkivel, még én sem saját magamnak. Zuhanyzás közben a vízsugarat használom, a vécén háromrétegű vécépapírt.

– Nem.

Hazugság, ami miatt megint a combomba csípek, de amit becsülettel vállalok. Louise hátradől a székén, kéjesen, bár nem szeretem ezt a szót. Egy halom szót ismerek, de kevés olyan van, amelyikkel elnéző vagyok. A beszéd mindent elront. Olyan, mintha egy álmot próbálna elmesélni az ember, de az én álmaimat nem lehet elmesélni. Pláne nem az augusztus 31-eit; a körző hegyével még bele is karcoltam a dátumot a tapétába a szobámban, a ruhásszekrény és a könyvespolc közé. Titkos egyezség. Pedig már kezdtem kétségbeesni. Egyre kevésbé élvezett könyvek, egyre hamisabb élet. Épp ledőltem egy kicsit, és a tompaságban valami kiutat kerestem a rondaságból, ebből a zavaró testből, ami mindennap egyre nagyobb súllyal nehezedik rám, és izzad, és nedvedzik, és vérzik.

Akkor történt.

Vakító fény a szemhéjam mögött. Egy hang a bal fülemben; szörnyű hang. Azt mondta: „Kiválasztott Vagy” (igen, igen, hallottam a nagybetűket). Amikor felébredtem, az izmaim merevek, bénultak voltak, a vádlim olyan kemény, mint az ólom, és úgy zúgott a bal fülem, hogy már fájt. Egyből tudtam, hogy soha többé nem lesz semmi olyan, mint előtte, hogy el kell fogadnom, kivételes sors rendeltetett nekem, hogy közel a forradalom, a saját világomé, az egész világé.

De az augusztus 31-ei álom óta pontosan ugyanolyan volt minden, mint addig.

Ugyanúgy hemzsegtek a pattanások az államon, a híradóban nem számoltak be semmilyen apokalipszisről, és aztán végül elérkezett az iskolakezdés. A jeleket lestem. Lestem őket, amikor beléptem a kapun reggel. Lestem őket minden órában, minden szabad percben. Ebben a pillanatban is lesem őket, az osztályteremben, két diavillanás és két combomba csípés között. Mert Kiválasztott lettem, így, nagybetűvel; azt, hogy ki és mire választott ki, nem tudom, de hamarosan minden megváltozik; nekem köszönhetően, nekem, akivel Louise már nem hasonlítgatja össze magát, nekem, akinek akkor már nem kell majd vele összehasonlítgatnom magam.

Vége a vetítésnek. A tanárnő összeütögeti a tenyerét, hogy felébresszen bennünket.

– Kérek egy önként jelentkezőt, aki kinyitja az ablaktáblákat.

Gyorsan felállok, mielőtt ez még Louise-nak, minden tanár kedvencének is eszébe jutna. Ennek a sulinak rám van szüksége. Küzdök az ablak rozsdás fémpántjaival. Pár másodperc, és kicsengetnek, vége mára a tanításnak. Valami történni fog. Valaminek történnie kell.

Itt.

Kihajtom a zöld ablaktáblákat. Árnyék zúdul ki a napból, átsuhan felettem a fejemet súrolva, átkavarog a termen, kiáltásokat szakít ki az egész osztályból, igen, még Louise-ból is, végigrebben az asztalokon, majd ahogy jött, az ablakon át távozik.

Hirtelen megszólal a csengő.

– Jól van, kérek egy újabb önként jelentkezőt, aki letisztogatja ennek a galambnak az ürülékét.

A lábamhoz hullt fehér madártollat bámulom. Elmosolyodom. Ez az. A jel. Végre elkezdődik az új életem.

Guy

Mi ez a név ott az enyém alatt? A névsort krétával írták a régi fekete táblára… hogy is mondják?… őskori módon. Amikor a suliba jöttem, a kezdet kezdetén, még az első emeleten volt a tábla. Aztán amikor megkezdtük a második évet az osztálytársaimmal, a tábla felköltözött velünk a másodikra. Ugyanígy a harmadik évben. És ugyanígy most is: itt van a negyedik emeleti falon, ahonnan már nincs feljebb, egy rahedli lépcsőfok után, amiken kénytelen voltam gyalog felcaplatni, mivel a lift, az ugye a tanároknak és a dirinek van (na meg a hercegnek). Nem tudom, ki csavarozza le, hozza fel, csavarozza fel nekünk ezt a táblát minden egyes alkalommal. Mindig ott van a helyén, az új helyén az évkezdés hétfőjén.

És kedden szokás szerint már ott a lista is rajta. Csak éppen idén fogalmam sincs, hogy kinek a neve az ott az enyém alatt.

– Á, megvannak a párok?

Ariane tűnik fel. Olyan, mint aki most esett ki az ágyból. Meg a buszból is. Nagyon nem az a reggeli típus. Elképesztő, hogy kopog a magas sarkúja a folyosón. Elvileg tiltja a házirend az ilyen magas sarkúkat, de Ariane soha nem bajlódott egyetlen figyelmeztetéssel sem. Ezzel én is így vagyok, úgyhogy nem nagyon fárasztom magam az órákon. Na jó, de ez normális: a listán mindketten a Fentiek közé tartozunk.

De akkor is, mi ez a név az enyém alatt?

Ariane ímmel-ámmal egy álpuszit cuppant felém, ami nem is nagyon érinti az arcomat, és ez előbb még melegséggel tölt el, aztán meg lehűt. Ariane volt az első csaj, akibe belezúgtam, és ő jelentette számomra az első csalódást is. Magával hozta a közértes kosarát; nálam is itt van a sajátom. Látom rajta, nem nagyon van oda azért, hogy velem végezze a gyűjtést, de ez van, a parancs az parancs.

– El vagyok átkozva.

Ariane most nézte meg a táblát. Két keze közé fogja az arcát, de csak röviden, mert ez nem méltó egy Fentihez. Igen, az ő neve alatti nevet ismerem. Elröhögöm magam, és még én is debilnek találom ezt a nevetést.

– Kifogtad a tetves csajt?

– Baromira el vagyok átkozva.

Ez az egyik, amit nem igazán értek Itt. Azt, ahogy Itt mindenki átmegy „elátkozott” üzemmódba, mintha tényleg lenne valami alapja ennek. Mázli, pech, én egyikben sem hiszek. Vagyis azt hiszem, nem hiszek benne.

– De hát ez nem lehet – mondom Ariane-nak. – Egy párnélkülit nem párosíthatnak össze valakivel. Még úgy sem, hogy Lenti lesz.

– De, idén igen.

– Mert?

– Az idegen csaj miatt, te pöcs. Az most mindent megváltoztat. Megváltozik az osztálylétszám, vége az egyensúlynak. A tetves már nem lesz tetves, és én szívok majd emiatt egész évben.

Á, van egy idegen csaj? Az ő neve az ott az enyém alatt? Tegnap fel sem tűnt. Így jár az, aki az asztalra borulva alszik, na de mindegy, próbálom bebeszélni magamnak, hogy a tetvesnél vagy Christophe-nál csak nem lehet rosszabb. Ő, Christophe volt a párom a múlt évben, és baromira nem gondoltam volna, hogy valaki még nálam is segghülyébb lehet nyelvtanból és fogalmazásból. Egy csomó karót zsebeltem be a dolgozataimra, és egy rakás pofont otthon. A lista csak a suliban működik. A szüleim szemében nem Fenti vagyok. Hanem egy nagy nulla.

– Kérd meg a herceget – mondom Ariane-nak.

– Mire?

– Hogy egy másik Lentivel rakjon össze. Csajjal vagy sráccal. Talán cserélhetsz.

Ariane csúnyán néz rám. A sztárocskás magas sarkúja ellenére alig ér az államig, mégis zsebpiszoknak érzem magam.

– Most komolyan, ennyire hülye vagy, hogy még mindig nem fogtad fel? Nem a herceg állítja össze a listát.

– Hanem ki?

Ariane… hogy is mondják?… el van hűlve, ez az, el van hűlve. Gyakran váltok ki ilyen hatást.

– Hogyan lehetsz te Fenti? Ez nekem magas.

Röhögök, még ha belül nincs is hozzá nagy kedvem. Ez mindenkinek magas. A lista nem arról szól, hogy ki számít menőnek a csajok közül, vagy melyik fiúé a legnagyobb. Már nem nagyon tudom, mikor is kezdődött. Egy télen? Egy tavasszal? Mindenesetre az első évben Itt. Az osztályunkba járók neve krétával, kettesével felírva, egy név fent, alatta vonal, a vonal alatt egy másik név, mint a törtszámoknál, csak a számok helyett betűkkel. Vaktában kettévágtuk az osztályunkat aznap. A párok minden évben változnak, de egyvalami soha nem változott: a Fentiek mindig Fentiek maradtak, a Lentiek mindig Lentiek. Egyedül a mi osztályunkban van ilyen lista. Herceg is csak a mi osztályunkban van. Mindig azt hittem, hogy ez az ő műve, a nevek a táblán, pláne mert az övé sosem szerepel közöttük.

De ha nem az ő műve, akkor kié? Ki párosított össze az idegen csajjal?

Hamarosan becsöngetnek, nem szabad elszalasztanunk a gyűjtést. A többiek kezdenek beesni, és elvonulnak a tábla előtt. Fentiek, Lentiek. Mindenki tudni akarja, kivel párosították össze erre az évre. Van, aki mosolyog, van, aki grimaszol. A lista az a lista. Ariane-nal a terem előtt szobrozunk a kosarainkkal. Beengedjük a Fentieket. Ariane puszit nyom az arcukra, igazi puszikat, egyszerre keményen és nedvesen cuppanó hanggal, ami furán visszhangzik a hasamban. Én próbálom összecsapni a tenyeremet a majdhogynem haverokéval.

Megérkezik a herceg. Nem mond semmit a „sziá”-mra, igaz, a többieknek sem köszön vissza. Mindenki vigyáz, hogy ne nézzen az arcába: az tilos. Leül a szokott helyére. A terem közepén. Magában. A hercegnek nincs párja.

Aztán következnek a Lentiek. Ariane-nal eléjük tartjuk a kosarunkat. Zsozsót és cigit gyűjtünk be (a lightok nem érnek, a füves duplán számít). Végigskubizom a Lentieket. Az idegen csajt keresem; nincs sehol. A többiek előtt játszom a flegmát, de ettől a bigétől, akit nem ismerek, és aki ugyanúgy nem ismer engem, be vagyok sózva. Ráadásul nekem még soha nem volt csaj párom. Nem arról van szó, hogy máris fantáziálgatni kezdenék, vagy tudom is én; a Lentiekre rá se nézek, ez elvi kérdés. De a Fentiek közül már minden csajnál bepróbálkoztam az osztályban. Egyik se mondott igent. Csúnyán beégetni magad, ennél rosszabb nem történhet. Úgyhogy kerülöm az újabb pofonokat a csajoktól, úgy csinálok, mintha valójában engem ez a dolog már nem érdekelne, és nem izgat, ha év végén azzal a szégyennel kell befejeznem a sulit, hogy senkivel sem smároltam, az még mindig nem olyan égő, mint ha mindenki rácsapja az emberre az ajtót.

A gyűjtés szinte befejezve. Ariane kosara tele van; ő ügyesebb ebben, mint én. A tetves csaj – bocs, a volt tetves – majdnem elbőgte magát örömében, amikor meglátta, hogy a neve az övé alatt van a táblán, de pfú, nem tette, mert a többiek előtt bőgni, hát az nagy gáz, szóval nem bőgött, de rendesen beadta, ami így legelső alkalommal dukál, még többet is annál, közben köszi-köszi-köszikézve Ariane-nak, aki visszafogta magát, és nem törölte pofán így, hogy most beadta a részét; nem szokás pofán törölni azt, aki beadja a részét, kivéve, ha bőg, ez a szabály. Azért egy kicsit így is kínosnak éreztem az egészet.

Közben az idegen csajnak még mindig semmi nyoma. Helyette Christophe próbál velem egyezkedni. A negyedét sem adta be annak, amit a kosárba kell raknia. Pedig tudja, hogy megy ez. Fizet: nyugta van a következő hónapi gyűjtésig. Nem fizet: addig csesztetjük, amíg meg nem teszi.

– Naaa, tesó – mondja nekem. – Légy rendes. Nincs nálam zsé. Holnap hozom, eskü, kamatostul.

Már akkor is előadta nekem a „csóró vagyok” számot, amikor még a Lentim volt. Christophe-nak nem erőssége a perkálás, ahogy semmi más sem. Elszedem a tornacsukáját, és a kosárba nyomom. Nem valami márkás, de nem is olcsó vacak. Ha szerencsénk van, pont jó a herceg lábára. A tanár szándékosan késik, hogy ne lássa, mit művelünk, de most már nem fogja sokáig húzni-halasztani a dolgot. Az osztályban mindenki az új helyén ül, pár a párral. Fenti a Lentivel. Ariane a volt tetves csajjal, a herceg a terem legközepén. Mindenki, kivéve engem, aki az ajtónál cövekelek, és várok. Kezd elfogni a hülye pánik. Mi lesz, ha nem jön ez az idegen csaj? Ha pár nélkül maradok miatta? Ha én leszek az új tetves?

És ekkor észreveszem: egy eddig sosem látott csaj. A folyosón, a lista előtt, krétával a kezében. Ír. A táblára. Aminél nincs nagyobb tabu. Nekirontok, kitépem a kezéből a krétát.

– Ezt nem csinálhatod. Meg ne próbáld még egyszer!

A szemöldöke. A többi részleten szinte átugranék, de a szemöldökénél leragadtam, talán mert nem válik ketté a kettő, kis szőrhíddal kapaszkodnak egymásba az orra felett. A táblán már ott az elkövetett bűn: egy krétával húzott vastag vonal, hasonló a szemöldökéhez, közvetlenül a neve és a nevem között. Az idegen csaj megtoldotta még egy vonallal a vonalat, nekem meg jön a felismerés, hogy az nem is simán csak egy vonal.

Az egy egyenlőségjel.

Iris

– Mozogj már, Émile!

Megnézem magam. Az ott nem én vagyok a vécétükörben. Igazából bármelyik lány lehetne az osztályból. Ugyanazok a gyűrűk, ugyanazok a fülbevalók, ugyanazok a hajcsatok, ugyanazok a pántok, ugyanazok az ékszerek, ugyanaz a pirosító, ugyanaz a blúz, és persze ugyanabból a boltból. Ráment a teljes zsebpénzem. Nem-apám-apától kértem valamennyit, a nővérem pénztárcájából csórtam, és tönkrevágtam az alsós iskolatáskámat, hogy anya vegyen nekem egy új táskát, amit nem kell szégyellni, amit fél vállon hordok, és teszek rá, ha kicsinálja a gerincem.

Ez az ára, ha olyannak akarsz látszani, mint a többiek.

– Émile, mozogj már!

Az öblítőtartály zaja. Émile végre kijön. Játssza, hogy az övével küszködik, de lehetetlen nem észrevenni a puffadt képét.

– Mi van, a szemeden át jön ki a pisi?

Csak húzom, de nem nevet. Azelőtt Émile nem volt ilyen szánalmas. Vagy én nem így néztem rá. Beszappanozza a kezét a mosdókagylónál, hosszan folyatja a csapot, szándékosan tötymörög. Neki nem sietős visszamenni a szünetben; nekem igen. Kitűnni a hiányzásával, ez is egy módja annak, hogy felhívja magára a figyelmet. Nézem a vézna karját, ami úgy lóg ki a póló ujjából, mint valami jégkrémpálcika, és aztán a lányt nézem a tükörben, árny a folyosó ellenfényében, egy én, aki nem én vagyok. Egy én, aki nem is Ingrid, és ez a legfontosabb. A nővérem idén a fejébe vette, hogy ő maga varrja magának az összes ruháját. Ő maga. Mintha nem lett volna már enélkül is elég feltűnő jelenség.