Gyémántkalitkába zárva

Giuditta Fabbro

Borítóterv: Kovács Judit

Korrektúra: Fekete Annamária

2018

Minden jog fenntartva!

A mű elkészült, és az író leteszi a tollát.

Sok író ilyenkor ürességet érez, hisz’ hiányzik az életéből valami, ami eddig nap, mint nap része volt. Aztán mikor a papírra vetett gondolatokból könyv lesz, újra boldogságot érez.

Legalábbis ezt kellene éreznie, ha az első kézzel írt papírok és a nyomtatott könyv között nem telne el majdnem két évtized, amely idő alatt sok minden megváltozik. A könyv alapgondolata természetesen megmarad, de alkalmazkodnia kell mai, modern világunkhoz.

Mikor ez a könyv először megszületett, a kéziratot egy hozzám nagyon közel álló személlyel olvastattam el, akit úgy is nevezhetnék, hogy a második anyukám. Neki nagyon tetszettek az írásaim, de sajnos könyv alakban már egyiket sem láthatta.

Köszönettel tartozom keresztanyámnak, Györkös Erzsébetnek a tőle kapott támogatásért! Köszönöm, hogy biztattál és tanácsokkal elláttál! Hiányzol, kereszt! (2007)

Valamint szeretnék elköszönni egy hűséges olvasómtól, Mátyókné Pintér Ibolyától, aki minden könyvemet még a nyomdába kerülés előtt elkérte, hogy mindenkinél hamarabb elolvashassa. Nagyon várta, hogy ezzel a könyvvel elkészüljek, és kérte, küldjem be neki a kórházba. Sajnos nem lettem időre kész, Ibolya a könyv befejezése előtt öt nappal eltávozott közülünk. Nyugodj békében, Ibolya! (2015)

1. fejezet

Éjfél már elmúlt. Az ilyenkor megszokott csendességet semmi sem törte meg. A házakon sötétség uralkodott, egy kastély kivételével. Ez a kastély egy fővárosi vállalkozóé volt. Fiatal feleségével élt itt, nem éppen boldog házasságban. Pedig annak idején nagyon nagy szerelemnek indult a kapcsolatuk, de aztán valami mégis megváltozott.

Ezen az estén is, mint az elmúlt két évben mindig, Elizabeth Foster egyedül volt ebben a kétszintes, nagy házban. A férje dolgozószobájában ült. Előtte az íróasztalon egy whiskys üveg árválkodott. Liza elvette az üveget, és kitöltötte az alján lévő kevéske alkoholos italt. Lassan kortyolgatni kezdte. Bánatát megpróbálta a whiskyvel elfojtani.

Miután elfogyott a pohárból az ital, felállt és a bárszekrényhez támolygott. Egy újabb üveget vett elő. Töltött magának egy keveset, majd visszament az asztalhoz. Megállt a bőrfotel és a méregdrága, faragott fa íróasztal között, és végignézett rajta. Az asztalon pedáns rend uralkodott. Sem egy porszem, sem egy felesleges tárgy nem volt rajta. Sőt, a számítógépen, nyomtatón és a saját dobozában tartott rozsdamentes acél Parker tollon kívül mást nem is lehetett ott találni.

Liza közelebb húzta magához a dobozt. Tekintete végigfutott a tollon. Jobb keze mutatóujját lassan végigsimította a jéghideg acéltoll aranyszínű részein. A férje mindig adott a részletekre. Sosem vett meg olcsó tömegcikkeket, csak a márkát és a fényűzést szerette. Több tízezer forintot képes volt kiadni ezért az egyetlen tollért. Nála presztízskérdés volt még egy ilyen apró részlet is, hogy mivel ír alá egy szerződést.

Liza visszarakta a dobozt a helyére, majd lassan kihúzta a faragott asztal jobboldalán lévő legfelső fiókot. Szétnézett benne, majd visszatolta, és kihúzta a következőt. Minden egyes papírlapot, aktát megemelt és benézett alá. Az egyik fiókot viszont zárva találta. Letette a poharát az asztal lapjára, közben körbepillantott. A kulcsát kereste, vagy valamit, amivel ki tudja nyitni, de csak a levélbontásra használt kést találta a legfelső fiókban. Elvette és addig feszegette vele a zárat, míg az meg nem adta magát.

Nagyon meglepődött, egy kicsit még hátra is ugrott, a fiókban ugyanis egy fegyver volt. Liza még soha életében nem látott pisztolyt élőben, csak a filmekben. Visszalépett a fiókhoz, és a fejét megemelve belelesett. Csak nézte és nézte az előtte lévő fémdarabot és nem értette, mit is keres az ott. A férje sosem mondta neki, hogy veszélyben érezné magát vagy féltené az életét. Bár az is igaz, hogy mostanában már semmiről sem beszélgettek.

Liza zajt hallott a folyosóról. Ijedten visszatolta a fiókot és kiment a helyiségből. Nem szerette volna, ha Sándor a dolgozószobájában találja, mert azért mindig nagyon dühös volt, ha a nő oda betette a lábát. Liza visszasietett a szobájába és lefeküdt az ágyába. A takarót a nyakáig húzta és úgy tett, mintha aludna.

Már hajnali három óra is elmúlt, de a nő szemére nem jött álom. Sándor még mindig nem volt otthon, így Liza újra a dolgozószoba bárszekrényénél kötött ki. Ez volt az egyetlen hely, ahol még italt talált. Elővette a pár órával korábban felbontott whiskyt. Leült az asztalhoz és ott folytatta, ahol abbahagyta.

Kortyolgatás közben tekintete a legalsó fiókra tévedt. Kihúzta. Az esküvői fényképük volt benne. Lehajolt, jobb kézzel érte nyúlt és kivette. Mereven kettőjük mosolygós arcát figyelte. Ujjai lassan körbefutottak a képkereten.

Az esküvő után minden egyre inkább elromlott. A nőben lassan feltörtek az emlékek. A múlt szép emlékei, amikor még Amerikában lakott a szüleivel. Nem voltak túl gazdagok, de annál nagyobb volt a szeretet, amit egymás iránt éreztek. Szülei mindent megtettek egy szem lányukért. Elizabeth a Harvardra járt iskolába. Csakúgy, mint Sándor. Ő magyar diákként tanult kint. A lányok körberajongták a jóképű külföldi fiút, de Sándor figyelmét csak a magyar felmenőkkel rendelkező, fekete hajú, bájos mosolyú Liza keltette fel.

A fiú először csak barátként közelített a csinos lányhoz. Nagyon örült, hogy pont azon a szakon talált valakit, akivel az anyanyelvén beszélgethet. Elizabeth is boldog volt, hogy a nagymamájától tanult nyelvet gyakorolhatja. Hamar szerelem szövődött köztük, legalábbis ezt hitték. Minél több időt töltöttek együtt, annál jobban erősödött bennük, hogy csak a másikkal akarnak lenni a nap minden egyes percében.

Már nem érdekelte őket az iskola, a tanulás, csak az, hogy együtt lehessenek. Pár hónap után – otthagyva az iskolát – összeházasodtak. Liza mindent feladott a fiúért. Elhagyva Amerikát, a szüleit, barátait, idegen országba költözött. Azóta már ezerszer megbánta, de most már túl késő volt. Nem tud változtatni rajta, és nem tudja meg nem történtté tenni a dolgot. A családja kitagadta, a barátai elhagyták, akik addig mellette álltak, mindenki hátat fordított neki. Itt „barátokat” csak a férje révén szerzett, de miután inni kezdett, segítség helyett rögtön elfordultak tőle.

Liza egyre inkább magára maradt, és egyre többet kezdett inni. A szép, fiatal lány hónapok alatt szinte tizenöt évet öregedett. Sándor viszont ez idő alatt megfiatalodott. Újra azt a legénykori életét kezdte élni, mint mielőtt Amerikába ment. Az elején még próbálta a felesége előtt titokban tartani a kapcsolatait. Mikor Liza elkapott pár sms-t és szembesítette a megcsalással a férjét, Sándor mindig megígérte, hogy az volt az utolsó alkalom. Azonnal szakított az akkori szeretőjével, és mindig vett a feleségének valami ajándékot engesztelésként. Volt, amikor gyémánt nyakékkel lepte meg, volt, amikor kocsit kapott tőle. De egy idő után már nem érdekelte, mit érez Liza, és már a látszatra sem adott.

A barátnőit szinte hetente váltogatta, mindig más ült mellette a Ferrariban. Elizabeth ezt a megaláztatást némán tűrte. A szíve fájdalmát alkohollal igyekezett enyhíteni, de ez csak pár óráig volt gyógyír a szenvedésére. Minél többször csalta meg Sándor, ő annál többet ivott. Emiatt a férje barátai mind gyengének tartották. A nők azt vágták a fejéhez, hogy ha ennyire rossz neki ez a kapcsolat, akkor miért nem válik el, ha meg Sándorral marad, akkor egy szó nélkül, csendben tűrje, amit a férfi tesz vele.

Liza maga sem tudta, mitévő legyen. Ebben az idegen országban nagyon egyedül érezte magát. Nem volt tisztában a törvényekkel, és azzal sem, mivel jár egy válás. De a legjobban attól rettegett, hogy mi lesz vele utána. Ott nem maradhat, haza, Amerikába nem mehet. Teljesen kilátástalannak látta a helyzetét.

Elizabeth szemébe könnyek gyűltek. Nem akarta ezt az életet így tovább folytatni. Letámasztotta a fényképet az asztalra maga elé, majd kihúzta azt a fiókot, amelyikben a fegyver volt. Felkapta és a fejéhez tartotta. Még utoljára ránézett az esküvői képükre, majd lassan lehunyta a szemét. Egy mély lélegzetet vett, és meghúzta a ravaszt.

Nyílt az ajtó és Sándor lépett be rajta. A nőhöz szaladt, és kikapta a kezéből a pisztolyt.

– Megbolondultál? – ordította a férfi. – Még szerencse, hogy nincs megtöltve.

– Az csak neked szerencse – állt fel Liza, és elindult az ajtóhoz.

– Bevitetlek a diliházba! – kiáltott utána, közben a szeme az asztalon lévő fényképre tévedt. Elvette. Nézte egy ideig, majd behajította oda, ahonnan Elizabeth kivette. A legalsó fiókot a lábával berúgta, majd a fegyverrel a kezében elhagyta a helyiséget.

Másnap reggel Liza csak 9 óra után ébredt fel, de még akkor sem volt kedve kiszállni az ágyból. Fél tíz volt, amikor nagy csapódással kinyílt az ajtó, és Sándor lépett be rajta. A szobából nyíló gardróbhoz ment. Válogatott egy kicsit a ruhák között, majd előkapott egy fekete kosztümöt, és bedobta Lizához az ágyba. Szó nélkül megfordult, és kiment a helyiségből.

A nő ült még egy kis ideig az ágyban, majd kiment a fürdőszobába. Igyekezett gyorsan elkészülni. Tudta, hogy Sándor nagyon mérges tud lenni, ha valaki késik, hisz’ a férfi a pontosságáról volt híres. Azt ugyan nem értette, hogy Sándor mit akar tőle, de ideje sem volt megkérdezni. A férje máskor csak akkor választott neki ruhát, ha vinni akarta magával valahová, de az elmúlt fél évben sehová sem mozdult ki vele.

Nem akart cirkuszt, pedig Liza az estélyeken igyekezett normális feleséghez illően viselkedni. Nem ivott, csak alkoholmentes italt. Mindig mindenkivel kedves volt, és egyfolytában mosolygott, ami az elszenvedett évek után és a bálokon őket körülvevő emberek lenéző tekintete miatt nagyon nagy erőfeszítésébe került. De Sándor ezt soha sem értékelte. Pedig ha egy kedves szava is lett volna hozzá, ő megtudott volna változni. Csak egy kis biztatást kellett volna adnia, de a férfi ehelyett mindig megalázta. Így mikor egy-egy ilyen összejövetel után beültek a kocsiba, Lizáról lekerült az álarc és hazáig sírt, majd a házba belépve meg sem állt a bárszekrényig. Sándor ilyenkor mindig gyorsan átöltözött, és belevetette magát az éjszakába. Csak másnap hajnalban tért haza, nőiparfüm-szagot árasztva magából.

Erős kopogás rázta fel Lizát a gondolataiból. Gyorsan felkapta a táskáját és elindult. Az ajtóban Sándor állt.

– Mi tartott ilyen sokáig? – kérdezte ingerülten a férfi. – Kár ez a sok festék. Így is, úgy is látszik rajtad, hogy alkoholista vagy.

Durván elkapta a nő karját, és lerángatta magával a lépcsőn. Liza talpa alig érintette a lépcső fokait, olyan gyors léptekkel húzta magával a férje. A nő próbált megkapaszkodni a korlátban, hogy ezzel is lassításra bírja a férfit, de Sándor durván rántott egyet a feleségén, akinek a körmei végigszántották a faragott fát. Iszonyú fájdalmat érzett az ujjai végében, mégsem szólt, csak összeszorította a száját és nyelt egyet.

A ház előtt már ott állt a férfi fekete sportkocsija. Szinte feltépte az első ajtót. Beültette Lizát, majd jó erősen rácsapta az ajtót. A nő összerezzent. Szólni sem mert, annyira félt. A szeme sarkából a férjét figyelte, aki most is, mint mindig, öltönyt viselt.

– Kösd be magad! – szólt oldalra kurtán Sándor, miközben indított. – Nem fogok miattad még büntetést is fizetni.

Elizabeth a jobb kezével hátranyúlt. Lehajtott fejjel keresztbe húzta maga előtt a biztonsági övet. Szemei könnyben úsztak. Bal kezével gyengéden végigsimította jobb kezének ujjait. Sajgott az ujjai vége, pár helyen a körmei is berepedtek Sándor durvaságától.

Ahogy a férfi a gázra lépett, a nő szinte belesüppedt a bőrülésbe. Egész úton hallgattak. Liza még azt sem merte megkérdezni, hogy hová mennek. Sándor pedig szándékosan nem mondta. Elizabeth a tekintetét a padlóra szegezte.

A férje Maseratijában csakúgy, mint az íróasztalán, pedáns rend uralkodott. Ezt a kocsiját csak olyankor használta, amikor a feleségével mentek valahová, mégis mindennap kitakaríttatta a személyzettel. Lizának legbelül nagyon jólesett, hogy a férje őt nem ülteti be abba a tűzpiros Ferrariba, amivel a szeretőit húzgálja, és azokat a nőket sem kocsikáztatja ezzel. Más szemében ez csak egy apró dolognak tűnhet, de a nő még ennek a semmiségnek is tudott örülni.

Nem telt bele sok idő és megérkeztek. Sándor behajtott egy udvarra, és leparkolt az épület előtt. A férfi továbbra sem szólt egy szót sem, csak a fejével intett. Mindketten kiszálltak. Egy irodaház kinézetű épületbe vezette be a nőt. Végig erősen fogta a bal karját, mintha attól tartana, hogy a felesége el akar szökni tőle. A második emeletig lifttel mentek. Ott Sándor kiszállította Lizát.

– A folyosó végén az utolsó ajtó – mondta, majd megnyomta a földszint gombot. A liftajtó bezáródott, és elindult lefelé. Elizabeth értetlenül bámulta az ajtót, ami mögött Sándor eltűnt, majd megfordult, és bizonytalan léptekkel elindult a folyosó végén lévő irodához. Megállt előtte és várt. A szíve hevesen dobogott. Nem tudta, mi fogja ott bent várni. Erőt vett magán és bekopogott. Egy nő nyitott ajtót. Kedvesen mosolygott, majd így szólt:

– Üdvözlöm, Mrs. Nádasdi! A doktor úr már várja.

Elizabeth hirtelen szólni sem tudott. Zavart tekintetét az ajtóra emelte, ahol egy pszichológusként dolgozó orvos nevét pillantotta meg. Halkan elnézést kért, megfordult és elsietett. Az utcán fogott egy taxit, és a legközelebbi bárba vitette magát. Ott rögtön egy dupla Johnnie Walker-rel nyitott. Ezután már nem volt megállás. Az összes bánatát a whiskybe fojtotta. Sándor újra megalázta. Már ki tudja, hányadszor. Hirtelen úgy érezte, mintha mindenki őt figyelné. Körbenézett magán. Rajta kívül még egy pár alkoholista férfi ült ott, de őket az előttük lévő italukon kívül más nem igazán érdekelte. Liza most először szégyellte igazán, hogy ő is iszik. De minél többet ivott, annál jobban elmúlt a szégyenérzete, hisz’ ő mindent megtett a házasságukért.

– Elnézést, asszonyom! – lépett oda hozzá a pincér, aki már egy ideje messzebbről figyelte a nőt. – Nem lesz egy kicsit sok? Tudja, ez nem egy olcsó ital…

– A számla miatt ne fájjon a feje! – felelte Elizabeth. – A férjem ugyanis az ország egyik leggazdagabb embere.

A férfi bólintott, majd elment. Egyenesen a főnökhöz vette az útját. Miután Liza megitta a pohárból az utolsó kortyot is, újra rendelt, de nem a pincér, hanem az üzletvezető ment oda az asztalhoz. Még mielőtt a férfi valamit is mondhatott volna, Elizabeth felállt és bemutatkozott. Tudta, hogy a férjét mindenki ismeri. Nem tévedett. Az üzletvezető ezután elnézést kért a zaklatásért és távozott. A nő sejtette, hogy hová megy. Sándort fogja felhívni, hogy menjen érte. De ezt ő nem várta meg. Gyorsan fizetett, és elhagyta a bárt. Keresett egy olcsó kis motelt, ahol nem ismerik, és senki sem kérdez semmit. Kivett egy szobát, hogy kialudja magát. Ez a mennyiség azért az ő „edzett” szervezetének is megártott.

Már éjfél is elmúlt, mikor felébredt. Szörnyen érezte magát. Nagy nehezen kikászálódott az ágyból és a tükörhöz ment. Szégyenében legszívesebben meghalt volna. Borzalmasan nézett ki. A festék összevissza szét volt kenődve az arcán. Mindkét szeme alatt fekete karikák éktelenkedtek. A száján lévő rúzst a párnával az álláig lehúzta.

Remegő kézzel a táskájáért nyúlt, és egy nedves kozmetikai kendőt vett elő belőle. Letörölte vele a szétkenődött festéket, közben a tükörben az arcképét nézte. Sosem gondolta volna, hogy ilyen fiatalon alkoholista lesz belőle. A Dolce e Gabbana órájára nézett. Éjfél múlt húsz perccel. Felkapta Prada táskáját és kisietett. Fogott egy taxit, és egyenesen hazavitette magát.

Még a bejárati ajtóban lehúzta a cipőjét, nehogy felébressze Sándort. De a férfi nem aludt. A szobában felöltözve várta. Mikor Elizabeth belépett, rögtön letámadta.

– Hol a fenében voltál? – ordította magából teljesen kikelve.

– Ne csinálj úgy, mintha érdekelne! – mondta Liza. Megpróbált józannak és főleg nyugodtnak tűnni, de közben belül mindene remegett.

– Melyik bárban ittál, hogy nem talált meg a sofőröm?

– Nem bárban voltam, hanem egy motelben – felelte őszintén.

– Már ott is árulnak alkoholt? – kérdezte gúnyosan. – Mert mi másért mentél volna oda?

– Csak nem a féltékenység beszél belőled? – jegyezte meg Elizabeth.

– Féltékenység? – nevetett fel Sándor. – Szerinted ki kíván meg egy ilyen igénytelen, alkoholista nőt, mint te? – Ahogy kimondta, már sarkon is fordult és kiviharzott a szobából. Liza teljesen magába roskadva állt a szoba közepén. A szeme megtelt könnyel. Most az egyszer igaza volt a férjének. Csak azt felejtette el, hogy ki miatt lett alkoholista. Már a házasságuk elején tudta, hogy Sándor csak azért vette el, mert olyan jól hangzott az ő köreiben, hogy amerikai felesége van. Aki naiv, csendes, nem mer visszaszólni. Akit mindig és mindenhol megalázhat, némán tűri. Aki sosem csalja meg, hisz’ nála az örök hűség az tényleg örök hűséget jelent.

Elizabeth újra meg akart halni. Inkább a halál, mint egy ilyen élet Sándor mellett. Lassan az erkélyajtóhoz ment és kinyitotta. Várt egy kicsit. Mindent végiggondolt, ami rövidke élete alatt történt vele.

Két választása volt: vagy elfogadja ezt az életet és gazdagságban, mint a többi megcsalt feleség, bánatát vásárlásba fojtva leéli így az életét, vagy örökre megszabadul ettől a szívét apró darabokra törő, a lelkét mardosó fájdalomtól. Döntött. Kilépett az erkélyre. Körülnézett, bár inkább valami mást látott volna utoljára, nem a szenvedései színhelyét. Miután gondolatban mindenkitől és mindentől búcsút vett, keresztül lépett a korláton. A szemét lehunyta, nem akart ebből a helyből többet látni.

– Én a maga helyében nem tenném! – szólalt meg a háta mögött egy idegen hang. Elizabeth ijedten kapta hátra a fejét. A szobájában egy férfi állt.

– De nincs a helyemben!

– Jöjjön be szépen! – invitálta kedvesen. Kinyújtotta a kezét a nő felé, és pár lépést tett az irányába.

– Sajnálom! – rázta meg a fejét könnyes szemmel. – Nem tehetem! De azért kösz!

Elengedte a korlátot és leugrott. Gábor azonnal utána vetette magát. Nagy szerencséjükre mindketten az erkély alatt lévő úszómedencébe estek. A férfi felhúzta Lizát a víz alól, és kivitte a medence partjára. Leültette. A nő levegő után kapkodott. Az egész testében reszketett.

– Most talán bemutatkoznék – ült le ő is a medence partjára Liza mellé. – Szalay Gábor vagyok. Az ön testőre.

– Én nem alkalmaztam magát – szólalt meg halkan Elizabeth.

– De a férje igen.

– A férjem? – kiáltotta magából kikelve. – Akkor tegyen meg egy szívességet mindkettőnknek! Hagyjon végre meghalni!

Felugrott, és berohant a házba. Nagyon dühös volt. Sándor sem élni, sem meghalni nem hagyja.

A bejárati ajtóban a férjébe botlott. Sándor lenézően végigmérte a csuromvizesen előtte álló nőt.

– A szobádban lévő kád már nem is elég jó? – kérdezte gúnyos mosollyal az arcán. Liza szó nélkül elindult fel a lépcsőn.

– Úgysem fog sikerülni! – fordult utána Sándor. – Sosem szabadulsz meg tőlem, te szerencsétlen!

Elizabeth, amint felért a szobájába, kulcsra zárta az ajtót és háttal nekidőlt. Mérges volt, amiért másodszor sem sikerült megölnie magát, és ezzel megszabadulnia Sándortól. De ez egyben el is gondolkodtatta. Talán nem is neki kellene meghalnia, hanem Sándornak.

Másnap reggel Liza hét órakor ébredt. Sándor már nem volt otthon. Nem mintha annyira hiányzott volna neki. Egyedül volt az ebédlőben. Elizabeth megitta a szokásos reggeli kávéját, majd a pirítósért nyúlt. Már egészen megszokta ezeket a csendes reggeleket, amikor magányosan ült a hatalmas ebédlőasztalnál.

– Jó reggelt! – lépett be váratlanul az ajtón Gábor, megzavarva ezzel a nő nyugodtnak induló reggelét. Elizabeth elvette a vajat, közben úgy csinált, mint aki észre sem vette a férfit.

– Mondom, jó reggelt! – ismételte meg a testőr, miközben leült a nő mellé.

– Akkor azt is mondja meg, hogy mi a jó benne!

– Maga mindenkivel ilyen utálatos, vagy csak én vagyok kivétel?

– Csak azokkal, akik a férjem pincsikutyái – állt fel Liza, és elindult kifelé. Gábor megjelenése után elment az étvágya.

– Lehetek a magáé is! – szólt utána a testőr. – De ahhoz egy kicsit kedvesebbnek kellene lennie hozzám.

A nő egy pillanatra megállt, de nem fordult meg. A hallottakon gondolkozott, de válasz helyett inkább gyorsan kisietett.

Épp az emeleten, a folyosón lévő telefon előtt haladt el, mikor az megszólalt. Egy pillanatra összerezzent a hangosan csörgő telefontól. Némi gondolkodás után a készülékhez lépett, és felvette a kagylót. Halkan, szinte félve szólt bele. Szerencsére nem Sándor volt az. A vonal másik végén egy idegen férfihang jelentkezett. Szabolcsi László néven mutatkozott be, és egy szinte kimondhatatlan nevű embert keresett.

– Sajnálom, téves! – mondta Liza és már el is köszönt, de a férfi nem engedte, hogy letegye. Mindenképp beszélni akart azzal az emberrel és ragaszkodott hozzá, hogy egyeztessék le a telefonszámot. Mikor László rájött, hogy elütötte, kicsúszott a száján a „Bassza meg, de egy hülye vagyok!” mondat, de rögtön bocsánatot is kért, hogy ő nem szokott csúnyán beszélni, csak ez most tényleg fontos hívás lenne.

– Még egyszer ne haragudjon! – mentegetőzött László. – Ígérem, újra beiratkozom általános iskola első osztályába, hogy megtanuljam a számokat!

Elizabeth ezen olyan édesen kezdett el kacagni, hogy egyszerűen nem bírta a nevetést abbahagyni. A férfi, mikor ezt meghallotta, képtelen volt letenni a telefont. Már nem is volt olyan fontos az a másik hívás, csak a nővel akart beszélgetni, és azt a csilingelő nevetését hallgatni. Szebbnél szebb bókokkal halmozta el, Liza ettől teljesen zavarba jött. Mikor László randevút kért tőle, még a hangja is elakadt. Most érkezett volna el az idő, hogy a nő bevalljon mindent, mégsem tette meg. Belement a randiba, szinte minden gondolkodás nélkül.

Nem tudta, hogy miért, de találkozni akart ezzel a megnyerő modorú idegennel. Mikor letette a kagylót, csak azután tűnődött el azon, hogy mire is mondott igent. Nem sokáig gyötörte a lelkiismeret-furdalás, hisz’ Sándor is ugyanezt teszi vele nap, mint nap. Sőt, ő még élvezettel is csinálja.

Liza felment a szobájába, és gondolatban felkészült a délutánra. Nem akarta ő a férjét megcsalni, csak egy kis fájdalmat okozni neki. Egy kissé féltékennyé tenni, ha egyáltalán még érez valamit iránta. Úgy tervezte, mire Sándor hazaér, ő már nem lesz otthon. Titokban ment el, Gábor is csak későn vette észre, hogy Elizabeth eltűnt. A testőrnek csak egy cetlit hagyott a hűtőre kitűzve, hogy vásárolni ment, ne keresse. Útját az Andrássy úton lévő üzletekhez vette. Órákat eltöltött ott. Több helyre is bement, és minden egyes üzletben több százezret hagyott. Épp a harmadik helyről távozott, amikor megcsörrent a telefonja. Sándor hívta, hogy a bankjától nagyobb pénzmozgásról kapott sms-t.

– Bejöttem a városba vásárolni, hogy lefoglaljam magam! – felelte csendesen Elizabeth. – Csak szeretnék venni pár új ruhát, ha nem baj.

– Oké – mondta, de már ki is nyomta köszönés nélkül. Liza nézte egy ideig a kijelzőt, majd elrakta a telefonját. Keresett egy automatát, és vett ki belőle készpénzt. Tudta, hogy a férje szólni fog Gábornak és utána küldi, épp ezért nem akarta tovább használni a bankkártyáját. Berakta a bevásárlótáskákat a Mercedes csomagtartójába, majd a város másik végébe, az egyik bevásárlóközponthoz vette az útját. A vacsoráig az időt ott töltötte el. Bement az egyik fodrászatba, megmosatta és beszáríttatta a haját, majd a kozmetikában kisminkeltette magát. A protekciót magas borravalóval jutalmazta.

Elizabeth pontosan érkezett az étterembe, de a férfi egy kicsit késett. A nő ezt mégsem tette szóvá, annyira lenyűgözte László megjelenése. Mintha kislánykorából álmai hercege érkezett volna meg fehér lovon. A markáns arcvonásokkal rendelkező, éjfekete hajú férfi teljesen elgyengítette az érzelmileg sokat szenvedett nőt. László még egy szót sem szólt, de Elizabeth máris úgy érezte, első látásra szerelmes lett a jóképű, öltönyös idegenbe.

László is hasonló érzésekkel viaskodott. Meg sem gondolta, hogy a nő ennyire szép. Csak egy pillantást akart rávetni, de annyira magával ragadta Liza szépsége, hogy egyszerűen képtelen volt szabadulni tőle. Csak nézte és nézte, mintha teljesen megbabonázta volna. A nő ügyesen takaró sminkje gyönyörűvé varázsolta az arcát. Még Lászlónak sem tűnt fel, hogy egy évek óta alkoholfüggő nőt hívott meg vacsorázni. Hosszan álltak egymással szemben úgy, hogy egy szót sem szóltak, csak nézték a másikat. Liza kezdett egyre jobban zavarba jönni a férfi tekintetétől.

– Elizabeth Foster – mutatkozott be leánykori néven a nő, megtörve ezzel a feszült csendet. Mélyen László szemébe nézett, és kinyújtotta a kezét.

– Szabolcsi László – csókolt kezet udvariasan. – Angol? – kérdezte hirtelen, de továbbra sem engedte el Liza finom tapintású ujjait.

– Nem, amerikai vagyok – felelte kissé zavartan, és elhúzta a kezét. Mindketten helyet foglaltak.

– Elnézést a késésért, de az egyik betegem feltartott – kezdett el mentegetőzni László.

– Maga orvos?

– Igen. Pszichológus vagyok.

– Magát is a férjem bérelte fel? – kiáltotta Elizabeth, és felugrott az asztaltól.

– Maga férjnél van? – kérdezte csodálkozó arccal László, akit szinte sokként ért a nő bejelentése.

– Ne csináljon úgy, mintha nem tudná! Mennyit fizetett magának ezért a kedves kis vacsoráért? Száz vagy kétszázezret?

A választ meg sem várva Liza felkapta a táskáját és el akart rohanni, de László megfogta a karját.

– Várjon! Nem is ismerem a férjét!

– Dehogynem! Őt mindenki ismeri! Nádasdi Sándor a neve, ha az utalásról esetleg nem rémlene – rántotta el a karját, és elindult az étterem kijárata felé. László nem hagyta ennyiben a dolgot. Azonnal utánament. Liza épp be akart ülni a kocsijába, amikor a férfi odaért.

– Várjon! – fogta meg az ajtót, mielőtt a nő beszállhatott volna. – Én tényleg nem tudtam, hogy férjnél van. Csak véletlenül elütöttem a számot.

– Akkor nem a férjemtől kapta meg, igaz? – tolta el mérgesen az ajtótól Lászlót, de a férfi visszalépett.

– Gondoljon, amit akar, de én tudom, mi az igazság! – mondta halkan, és elengedte az ajtót. Lassan elindult a saját kocsijához, de hirtelen visszafordult. Elizabeth mozdulatlanul még mindig az autója mellett állt.

– Lizi! – szólt vissza László. – Irigylem a férjét, amiért ilyen gyönyörű felesége van.

Elizabeth csak állt ott földbe gyökerezett lábakkal, és mozdulni sem bírt. Könnyes szemmel az orvost nézte, aki váratlanul sarkon fordult, és gyorsan a kocsijához sietett. Beült a sötét színű A8-as Audiba, és csikorgó kerekekkel elhajtott. Liza utána fordult. Szíve olyan hevesen vert, hogy majd’ kiugrott a helyéről. Már minden kimondott szót ezerszer megbánt. Bűntudata volt, hogy alaptalanul megvádolta a férfit.

Nagyot nyelt, majd remegő kézzel kinyitotta az ajtót és beült. Reszketett mindene, miközben indított. A szeme megtelt könnyel, majd kicsordult, és végigfolyt az arcán. Igaza volt a férjének! Sosem szabadul meg tőle. Az életében, a gondolataiban, mindenütt jelen van. Mindenkiben legmélyen őt látja viszont. Minden pillanatban ott van vele, árnyékként követi, hogy még jobban tönkretegye, minél jobban megalázza. Remegő kézzel letörölte a könnyeit, és megpróbálta összeszedni magát.

A gondolata most már László körül forgott. Nem tudta eldönteni, hogy a férfi igazat mondott, vagy ez csak egy ügyes orvosi húzás volt a részéről. A szíve szeretett volna hinni neki, de az esze mást mondott. Sándor van az egész mögött! – hallotta a fülében újra és újra.

Nagy fékcsikorgás rázta fel Lizát a gondolataiból. Körülnézett, de semmi figyelemre méltó nem történt. Nem is emlékezett rá, hogyan tette meg az utat a kastély épületéig. Csak akkor tért magához, amikor a kaput meglátta. Két kézzel szorította a kormányt, közben a hatalmas kovácsolt vaskapu mögötti építményt figyelte.

Mozdulatlanul ült a volán mögött, még csak a szeme sem rebbent. Hosszú percek teltek el, mire rászánta magát, hogy bemenjen. A távirányítóért nyúlt és kinyitotta. Lassan begurult a kocsival az udvarra. A visszapillantó tükörből figyelte a visszazáródó kaput. Olyan volt, mintha a börtönben a zárka ajtaja csukódott volna rá. Nagyot nyelt, majd felengedte a féket és a házhoz hajtott. Beparkolt a garázsba, majd kiszállt és elindult befelé.

Óvatosan nyitotta ki az ajtót, és halk léptekkel ment fel az emeletre. Amint felért a szobájába, kulcsra zárta az ajtót és nekidőlt. A szíve olyan hevesen dobogott, hogy majd’ kiugrott a mellkasából. Lassú léptekkel az ágyhoz ment. Ledobálta magáról a ruháit, majd bebújt a takaró alá. Ahogy lehunyta a szemét, László arca jelent meg előtte. Gondolatban újra lejátszotta a találkozásuk minden egyes percét. Egy pillanatra boldognak érezte magát, de nem sokáig. Sándor újra beférkőzött a gondolatába, eszébe juttatva azt, hogy ő most a felesége, és örök hűséggel tartozik neki.

– Nem! – suttogta Elizabeth, és felült az ágyban. Az ördög is csak jobb lehet Sándortól. Inkább azé lesz, csak egyszer az életben boldog legyen valakivel.

Egész éjszaka alig aludt. László járt az eszében. Ha lehunyta a szemét, mindig az ő arcát látta maga előtt. Álmában is megjelent. Fölé hajolt, és gyengéden megcsókolta. Liza felriadt. A hálóingje tiszta víz volt, a szíve pedig olyan hevesen vert, hogy a fülében újra hallotta annak minden egyes ütemét. Először szörnyű lelkiismeret-furdalása volt az álma miatt, de a következő pillanatban már legszívesebben valóságra cserélte volna. Még akkor is, ha az életét kellene adnia érte.

Az órájára pillantott. Fél hét volt. Gyorsan kiugrott az ágyból és bement a fürdőszobába. Ledobálta magáról a nedves ruhadarabjait és feltűzte a haját. Megnyitotta a vízcsapot és beállt a zuhanyzóba. Felemelte a fejét és hagyta, hogy az arcán folyjon végig először a forró víz. De ahogy lehunyta a szemét, újra az álma hatása alá került.

Önkéntelenül is kissé megnyitotta a száját. Ahogy a vízcseppek megérintették az ajkait, a testén jóleső borzongás futott végig. Kinyitotta a szemét és megkapaszkodott a zuhanykabin ajtajában. Mindene remegett. Sosem gondolta, hogy valamikor is a férjén kívül egy másik férfi ilyen érzelmeket fog kiváltani belőle. Nem értette, mi történik vele.

Pár percet töltött el csak László társaságában, mégis olyan hatással volt rá, mint még senki más. Próbált rá ésszerű magyarázatot találni, de nem tudott. Vett pár mély lélegzetet, majd a kezét a mozgásérzékelős folyékonyszappan-adagoló alá tartotta. Az egész testét bekente vele, majd leöblítette forró vízzel. Megtörölközött, majd magára kapott egy kimonót és leszaladt a földszintre.

A reggelihez az asztalt már megterítették. Sándor és Gábor az asztalnál ültek. Épp kávéztak, amikor Elizabeth betoppant. A két férfinak még a lélegzete is elállt egy pillanatra. Sándor még soha ilyen szépnek nem látta a feleségét ébredés után, mint most. Szemeit le sem tudta venni a nőről – mintha egy új Elizabeth Foster állt volna előtte.

Gábor is alig tudta tartóztatni magát a nő láttán. Liza összébb húzta magán selyem kimonóját, ami így még jobban kiadta nádszálvékony alakját, szép melleit és formás fenekét. A nő határozott léptekkel elindult a konyha irányába. Az ajtóban az egyik szobalánnyal futott össze.

– Segíthetek valamiben, asszonyom? – érdeklődött kedvesen.

– Egy telefonkönyvre lenne szükségem – felelte halkan. – Ha lenne olyan kedves, és felhozná a szobámba…

– Természetesen, azonnal viszem.

Elizabeth bólintott egyet köszönésképpen, majd megfordult és elindult kifelé. Sándor felállt az asztaltól és a nő után ment.

– Kit akarsz felhívni? – kapta el a karját, mikor a folyosóra kiléptek, és maga felé fordította.

– Nem mindegy? – rántotta el a kezét Elizabeth.

– De, végül is mindegy, ha nem férfi az illető – mondta, miközben gyengéden kisimította a felesége arcába eső rakoncátlan tincseket. A nő összeráncolta a szemöldökét. Nem értette, mi történt a férjével hirtelen. Kedves volt hozzá, és roppant gyengéd is. Ráadásul ahogy most ránézett, a szeme tele volt szenvedéllyel.

– Gyönyörű vagy ma reggel! – suttogta a férfi kissé rekedtes hangon, közben a tekintete végigsiklott a felesége testén. Ujjai elindultak lefelé a nő nyakán, és megálltak a két melle között. Liza a férjét figyelte. Már nem is emlékezett rá mikor nézett így, ilyen vággyal a testére.

– Kár, hogy pont ma van egy fontos tárgyalásom – jegyezte meg mosolyogva Sándor, és szorosan a felesége elé lépett. A jobb keze mutatóujjával megemelte Elizabeth állát, hogy a szemébe nézhessen. A nőt rettegés fogta el. Félt, hogy Sándor tudomást szerzett az előző esti randijáról, és tervez valami bosszút ellene. A férfi egy gyengéd csókot lehelt teljesen kővé dermedt felesége ajkaira, majd a szája elindult lefelé a nyakán.

– De finom illatod van! – súgta zilálva a nő fülébe, és úgy odanyomta a falhoz, hogy Elizabeth mozdulni sem tudott. Ujjai a nő combján kalandoztak.

– Teljesen megőrjítesz, Liza! – mondta vágyakozó hangon, és szenvedélyesen szájon csókolta a feleségét. Elizabeth lehunyta a szemét és viszonozta a csókot. Ebben a percben megszólalt Sándor zsebében a telefon. Liza a csengetésből rögtön felismerte, hogy a férfit a titkárnője hívja.

– Fel kell venned! – tolta el magától a férjét a mellkasánál fogva.

– Most az sem érdekel, ha maga a miniszter keres! – mondta, miközben a felesége két combja alá nyúlt, és megemelte a testét.

– Biztosan fontos, különben nem hívna! – jegyezte meg a nő. Sándor egy mélyet sóhajtott, és visszaengedte a földre Lizát.

– Tényleg fontos! – felelte, miközben előkotorta a telefonját. Felvette, de míg a titkárnőjével beszélt, közben a felesége melleit simogatta.

– Jó, rendben – szólalt meg hosszú hallgatás után. Odahajolt Lizához és apró csókokkal halmozta el a nő nyakát, majd a szájába vette a bal fülcimpáját. – Mikor? – kérdezte csodálkozva Sándor, és hirtelen eltávolodott a feleségétől. – A francba! Ez teljesen kiment a fejemből! – Hallgatott egy ideig, majd elköszönt és letette. A feleségét nézte, de pár másodpercig nem szólt egy szót sem. Lizát egyre jobban zavarta ez a nyomasztó csend.

– Mi a baj? – érdeklődött halkan a nő.

– Elfelejtkeztem egy mai vacsoráról – mondta, közben gyengéden megsimogatta a felesége arcát. Sándor vonásai hirtelen egyik percről a másikra megváltoztak. A zakója belső zsebéből elővett pár hitelkártyát, és kiválasztott belőle egyet. Feltartotta Elizabeth elé. A nő kérdőn nézett rá.

– Menjél, vegyél valami szépet magadnak! – szólalt meg a férfi. Liza tekintetét az előtte lévő platinakártyára szegezte. Szeme könnybe lábadt. Eszébe jutott, hogy régen mindig kapott valami ajándékot, miután a férje megcsalta. Aztán pár hónapja egy arany hitelkártyával letudta az összes további megcsalását. Erre most egy platinakártyát tart elé. Pedig az előző jelenet után azt hitte, Sándor megváltozott, újra a régi lett és visszatért hozzá, de ezzel a mozdulatával mindent egy pillanat alatt tönkretett.

– Tegnap már mindent megvettem, amit akartam – felelte fájdalommal teli hangon.

– Még nem mindent! – mosolyodott el, és a felesége kezébe nyomta a kártyát.

– Nincs szükségem erre! Eddig sem szóltam érte, ha az éjszakát más nővel töltötted.

– Tessék? – csodálkozott el Sándor.

– Tudom, hogy a ma esti vacsora milyen vacsora is lesz valójában. Kérlek, ne alázz meg még jobban ezzel! – nyújtotta vissza a plasztikot. A férfi elkapta Elizabeth nyakát, és a falhoz nyomta a nőt. Liza mindkét kezével a férje csuklójába kapaszkodott, de nem tudta a kezét lehúzni a nyakáról. A nő azt hitte, menten megfojtja, de ehelyett Sándor kissé erőszakosan a szája legmélyére dugta a nyelvét.

– Azt hittem, ittál, hogy ilyen hülyeségeket beszélsz! – suttogta a fülébe. – Ha megbírod állni, hogy ma ne rúgj be, akkor vegyél magadnak egy szép kis szexis ruhát, mert velem jössz a vacsorára! Minél drágább lesz az a ruha, annál nagyobb élvezettel fogom éjszaka letépni rólad!

Sándor szemében olyan tűz égett most, mint amilyen már nagyon rég nem. Elengedte a felesége nyakát, majd egy gyengéd csókot lehelt az arcára.

– Sietek haza! – mondta, majd sarkon fordult és elment. Elizabeth a szemével végigkövette a férfit, míg ki nem lépett az ajtón. Teljesen összezavarodott. Nem értett semmit. Már nem is emlékezett rá, hogy Sándor mikor volt utoljára ilyen kedves hozzá. És a csókok?! Szinte érthetetlen ez az egész, ami ma reggel történt. Vissza akarja szerezni? Vagy ez is csak egy ördögi tervnek a része? Nem tudta eldönteni.

– Igazán elbűvölő ma reggel – lépett ki az ebédlő ajtaján Gábor.

– Milyen kedves! – jegyezte meg gúnyosan a nő.

– Úgy látom, a férjének is feltűnt.

Elizabeth nem válaszolt. Elindult felfelé a lépcsőn, de Gábor nem hagyta ennyiben. Utánament.

– Elárulná, hogy hová tűnt tegnap este?

– A férjemnek sem magyarázkodom, nemhogy magának!

– Tudja, én tegnap este falaztam magának! A férjének azt mondtam, hogy már rég alszik.

– Tévedésben van, kedves uram! – állt meg a szobája ajtajában, és szembefordult a testőrrel. – Maga nem nekem falazott, csak a kis filléres állását féltette, és ez nagy különbség!

Sarkon fordult és bement a szobájába. A telefonkönyv már az asztalon volt. Lassan odasétált hozzá. Nézte egy ideig, majd elvette. Lefeküdt az ágyra és fellapozta. Ujjai megálltak az „sz” betűnél. Felemelte a fejét és kibámult az ablakon. Egy pillanatra elbizonytalanodott. A férje reggeli viselkedése teljesen összezavarta. Már nem volt biztos benne, hogy meg kellene keresnie a férfit. A kíváncsisága azonban nem hagyta.

Először a Szabolcsi László név alatt kereste. Pontosan tízet talált, de egyikhez sem volt odaírva, hogy orvos. Liza elvette az ágy mellől a telefont, és mind a tíz férfit felhívta. Egyiknél sem járt sikerrel. Ezután a hirdetésekhez lapozott, de nem volt szerencséje: pont ő nem hirdette magát.

László, amilyen gyorsan betoppant az életébe, olyan gyorsan el is tűnt belőle. Sehol semmilyen nyomot nem hagyott. Elizabeth lefeküdt az ágyra és lehunyta a szemét. Újból végiggondolta az egész estét. Hirtelen eszébe jutott valami. Kiugrott az ágyból és kirohant a szobából. Egyenesen Sándor dolgozószobájába ment. Tudta, hogy estig úgysem jön haza a férfi, így nyugodtan szétnézhetett. Kihúzgált minden fiókot, átnézett minden papírt, de semmi sem utalt arra, hogy Sándornak valami köze is lenne Lászlóhoz.

Miután mindent végigkutatott, a férfi szobájához vette az irányt. Mielőtt bement volna, körülnézett, de senki sem volt a folyosón. Ott is mindent végignézett, a férje minden személyes dolgát átvizsgálta, még a szeméttartót is kiürítette. Most már biztos volt benne, hogy László igazat mondott. Tényleg elütötte a számot, és nem a férje bérelte fel.

Leereszkedett Sándor bevetetlen ágyának a szélére. Megpróbálta tiszta fejjel átgondolni az elmúlt egy nap történéseit. Teljesen össze volt zavarodva. Egy véletlen telefonhívás után randira ment egy idegen férfival. Semmi nem történt, de ő mégis megszállottként átkutatta a férje szobáit, személyes holmiját, végighívta a telefonkönyvben lévő összes Szabolcsi Lászlót, hogy megtalálja őt. Teszi ezt pont akkor, amikor a férje egy csapásra visszaváltozik azzá az emberé, akibe annak idején beleszeretett. Hirtelen lelkiismeret-furdalása támadt. Ő épp akkor készül megcsalni a férjét, amikor az végre visszatalált hozzá.

– Istenem, de hülye vagyok! – suttogta, és a fejét a tenyerébe hajtotta. Nem véletlen, hogy nem talált semmit, ami Lászlóhoz vezethette volna. Ez az egész ma reggel egyetlenegy égi jelzés volt. Ő egy férjes asszony! Akárhogy is viselkedett vele Sándor a múltban, akkor is a férje, és örök hűséggel tartozik neki. Dühös volt magára, amiért találkozott Lászlóval, és pár mondat után érzelmeket kezdett iránta táplálni. Azzal próbálta a bűntudatát enyhíteni, hogy végül is nem történt semmi, és csak a boldogtalansága miatt, végső elkeseredésében akart kapaszkodni valakibe, akivel elfelejtheti azt a sok fájdalmat, amit az elmúlt években a férjétől kapott.

Hirtelen kinyílt a szoba ajtaja. Elizabeth ijedten kapta fel a fejét. Kissé megnyugodott, mikor megpillantotta a takarítónőt.

– Elnézést, asszonyom! – kért bocsánatot azonnal.

– Semmi baj! Jöjjön nyugodtan! – állt fel zavartan és elindult kifelé, de az ajtóból visszafordult. – Kérem, ne szóljon az úrnak, hogy itt talált!

– Nem volt senki ebben a szobában, amikor bejöttem – felelte rá azonnal.

– Köszönöm – engedett el felé egy hálás mosolyt, majd távozott. Épp úton volt a szobája felé, amikor megcsörrent a folyosón lévő telefon. Lizában még a vér is megfagyott. Megállt a készülék előtt és úgy nézte, mintha szellemet látna. Pár csengetés után elhallgatott. Néhány másodperc múlva a takarítónő lépett ki Sándor szobájából.

– Asszonyom! – kiáltott oda, és elindult felé a kagylóval a kezében. – Önt keresik!

Elizabeth riadt tekintettel nézett rá. Remegett a keze, miközben átvette a telefont tőle.

– Igen? – szólt bele halkan.

– Hol a telefonod? – érdeklődött Sándor. Liza egy nagyot nyelt. Kissé megkönnyebbült, mikor meghallotta a férje hangját.

– Szerintem a táskámban, lehalkítva – próbált meg nyugodt hangon válaszolni. – Miért?

– Mert hívtalak rajta vagy ezerszer – mondta kedves hangon a férfi. – Mióta eljöttem otthonról, egyfolytában csak te jársz az eszemben. Annyira kívánatos voltál ma reggel, amikor beléptél az ebédlőbe. Ha tehetném, most azonnal visszamennék hozzád, és egész nap ki sem jönnénk az ágyból.

Elizabeth azt hitte, nem jól hall. A férje már évek óta nem mondott ilyet, sőt ehhez hasonlót sem neki. Mindig durva és bántó szavakat használt, általában olyanokat, amikkel meg tudja alázni és elvenni tőle még azt a kis önbecsülését is, ami maradt.

– Akkor gyere haza!

– Sajnos nem tudok – nevetett fel a férfi. – Vacsora előtt csak egy gyors zuhanyzásra lesz időm, de utána ígérem, mindent bepótolok. Erről jut eszembe! Milyen ruhát akarsz venni?

– Még nem tudom – vonta meg a vállát.

– Egy törtfehér selyemben szeretnélek látni, ami felül teljesen nyitott. Ne vegyél fel fehérneműt, csak a melled tartsa rajtad a ruhát. Bugyi se legyen alatta, épp ezért olyan ruhát válassz, ami nem túl szűk! Minden lépésednél látni akarom minden egyes vonaladat, így az egész unalmas vacsora alatt csak az fog járni az eszemben, hogy mikor téphetem már le rólad!

A férfi régen nem beszélt vele ilyen közönségesen, de Lizát ez most egy cseppet sem érdekelte. Egyszerűen csak boldog volt, hogy végre visszakapta a férjét.

– Milyen cipőt vegyek hozzá? – érdeklődött a nő.

– Azt majd én viszem – felelte mosolyogva.

– Ugye nem mezítláb kell majd mennem?

– Nagyon nem! – kacagott fel Sándor. – Most viszont le kell tennem! Gábor majd elvisz vásárolni.

– Nem akarok… – de a férfi már bontotta is a vonalat, meg sem várva, hogy mit szeretne Elizabeth. A nő mélyet sóhajtott, majd lerakta a telefont a kis asztalra, és bement a szobájába. Gyorsan felöltözött és kisminkelte magát. Miután elkészült, a garázshoz vette az útját. Nagyon meglepődött, mikor a Mercedes mellett ott találta a testőrét. Gábor karba tett kézzel állt a kocsinak támaszkodva.

– Most nem fog megszökni előlem! – mosolygott gúnyosan.

Liza látványosan elhúzta a száját, miközben a kocsihoz lépett. Megállt az első ajtó előtt. Büszkén felemelte a fejét, és feltette hófehér Armani napszemüvegét.

– Kinyitja magától az ajtót, vagy külön kérvényt kell benyújtanom érte? – szólalt meg sznob, lekezelő stílusban.

– A testőre vagyok, nem az ajtónyitogató sofőrje.

– Ha gondolja, felhívom a férjemet, és közölje ezt vele is!

Gábor iszonyú dühös lett. Megkerülte az autót, és szinte feltépte az első ajtót. Miután a nő beült, olyan erővel csapta be, hogy Lizának szinte csengett a füle.

– Óvatosabban, bunkókám! – emelte fel a hangját a nő. – Ez egy több tízmilliós kocsi! Ha egy karcolás esik rajta, egyéves fizetése is kevés, hogy megjavíttassa!

– Sándor jól megfizet.

– Annyira azért nem hinném! – vágta rá Elizabeth, és becsatolta a biztonsági övet.

Gábor kitolatott a garázsból, majd az egyik divatdiktátor üzletéhez vette az útját. Liza elmondta a ruha elképzelését, de náluk nem volt még ahhoz hasonló sem. A testőr ezután a következő üzlethez hajtott, majd egy újabb divattervező következett. Egy idő után már teljesen reménytelennek látták mindketten a helyzetet. Épp a kocsihoz tartottak visszafelé, amikor Elizabeth az egyik kirakatban meglátta azt az anyagot, amit a férje körülírt neki. Gyorsan beszaladt a méteráruboltba, és a tulajdonos segítségét kérte. Szerencséje volt: az idős nő üzlete mögött pont üzemelt a lányának egy kezdő varrodája. A gond viszont az volt, hogy csak napokkal későbbre tudták volna vállalni. Liza kért pár percet. Elment az automatához, és kivett belőle több százezer forintot. Visszasétált a varrodába, és letette a fiatal varrónő asztalára a köteg húszezrest.

– Ha ma délutánig megcsinálja, akkor ez a pénz mind a magáé.

A fiatal nő az idős anyjára nézett, aki kikerekedett szemekkel a pénzt figyelte, majd bőszen bólogatni kezdett, és mindenkit Elizabeth köré rendelt. Méretet vettek róla, majd meghallgatták a ruhával kapcsolatos elképzelését, és azonnal hozzáláttak az elkészítésének. Liza arcán mosoly jelent meg. Tetszett neki az életének ez a része, hogy pénzzel mindent el tud intézni.

A ruha órák alatt elkészült és többszöri próba után pontosan olyan lett, mint amilyennek Sándor leírta. Tökéletesen állt a nőn, hisz’ ezt teljesen rá szabták. Elizabeth, ahogy a tükörben megnézte magát, kicsit sajnálta is, hogy ennyit dolgoztak vele, és ő csak rövid ideig fogja viselni, hisz’ Sándor a vacsora végeztével letépi róla. A teste beleborzongott a gondolatba. Évek óta nem voltak együtt, sőt ő az elmúlt több, mint két évben senkivel sem volt. Többek között ez volt az egyik oka, hogy az alkoholhoz menekült.

– Nem tetszik a ruha? – érdeklődött megszeppenve a fiatal varrónő, látva Elizabeth arcát.

– Dehogynem! – suttogta. – Tökéletes! – simította végig magán, majd elindult a próbafülkéhez. – Tisztítsák ki, míg a fodrásznál leszek!

Gyorsan átöltözött, majd a főváros legjobb mesterfodrászához vitette magát. A férfi egy gyönyörű kontyot varázsolt a hajából, amiből elöl, kétoldalt és hátul kihúzott pár tincset. Elizabeth ezután átsétált a szomszéd helyiségbe, és felrakatott egy éjszakai sminket. Miután mindennel elkészült, a testőre visszavitte a varrodához. Liza pár perccel később a vállfára rakott ruhával tért vissza. Gábor ezután a kastélyhoz vette az irányt. Elizabeth visszavonult a szobájába, és elő sem került egész addig, míg a férje haza nem ért.

Miután Sándor lezuhanyozott és felvette a szmokingját, a szobalánnyal átkérette magához a feleségét. Liza hosszú ruháját kissé megemelve, mezítláb sétált végig a folyosón lévő szőnyegen a férje szobájáig. A fal mellett álló komornyik kinyitotta neki az ajtót, majd miután belépett, bezárta.

Sándor a szoba közepén lévő faragott asztal előtt állt. Mikor meglátta a feleségét, az arcán mosoly jelent meg. Kissé hátrafordult, és elvett az asztalról egy dobozt. Szó nélkül nyújtotta át Lizának. A nő kibontotta. Tágra nyílt szemekkel nézte a dobozban lévő cipőt.

– Ez egy Jimmy Choo? – suttogta homályos tekintettel.

– Nagyon remélem, hogy eredeti, mert piszok drága volt!

– Köszönöm, drágám! – lépett oda a férjéhez és szájon csókolta.

– Majd később meghálálod! – mosolyodott el Sándor, és a derekánál fogva eltolta magától a nőt. – De most sietnünk kell, el ne késsünk!

Elizabeth gyorsan felkapta a gyönyörű krém színű, apró, csillogó kövekkel kirakott cipőt, majd követte a férfit. A bejárati ajtón kilépve a lába egy pillanatra a földbe gyökerezett. Egy hófehér limuzin állt ott sofőrrel. Az egyenruhás férfi a hátsó ajtóhoz lépett és kinyitotta. Sándor megfogta a felesége kezét és besegítette a kocsiba, majd ő is beszállt. Liza kezdte magát úgy érezni, mint egy tündérmesében. Rettegett, hogy eljön az a perc, amikor felébred és kiderül, csak álmodta ezt az egészet. Sándor az ajtó felé fordulva ült, és mereven bámult ki az ablakon keresztül. Elizabeth hosszú percekig egy szót sem szólt, de egy idő után kezdett kínossá válni neki ez a helyzet. Átült a férjével szembe, és az ujjait a férfi térdén nyugvó kezére csúsztatta.