A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Identity

First published in the United States by St. Martin’s Press,

an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2023 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Ez egy fikciós mű. A regényben említett összes szereplő,

szervezet és esemény a szerző képzeletének szüleménye.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN  978-963-566-474-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

A családnak

Amelybe születtél,

és amelyet te teremtettél.

ELSŐ RÉSZ
TERVEK

Rossz terv az, amelyen nem lehet változtatni.

PUBLILIUS SYRUS

Otthon boldognak lenni, minden törekvés végső eredménye.

SAMUEL JOHNSON

Első fejezet

Álmai és céljai egyszerűek és csekélyek voltak. Morgan Albright egykori katonagyerekként folytonos költözéssel – országokon és kontinenseken át – töltötte a gyermekkorát. Az apja munkája határozta meg a gyökerei fejlődését, így azok rövidre és sekélyre nőttek, hogy lehetővé tegyék a gyors átültetést. Bázisról bázisra, házról házra, államról államra, országról országra vándorolt élete első tizennégy évében, mielőtt a szülei elváltak.

Sohasem volt választása.

A válást követő három évben anyja egyik helyről a másikra hurcolta. Egy kisváros itt, egy nagyváros ott, keresve a… Morgan sohasem volt benne biztos, hogy mit is.

Tizenhét évesen, a tizennyolchoz közeledve maga ásta ki a gyökereket, hogy elültesse őket a főiskolán. És ott felfedezte a célokat, álmokat és döntéseket.

Szorgalmasan tanult, két fő szakára összpontosítva. Üzlet és vendéglátás – két olyan választás, amely egyenesen az álmaihoz vezetett.

Letelepszik. Saját otthont teremt, saját vállalkozást indít.

Sajátot.

Térképeket tanulmányozott, felmérte a környéket, az éghajlatot, miközben szűkítette a választékot, hogy hova is ültesse el azokat a gyökereket, miután megszerezte a diplomáját. Olyan környékre vágyott, ami talán régi és közkedvelt, boltokhoz, éttermekhez, bárokhoz… emberekhez közel.

És egy napon nemcsak saját otthona, de saját bárja is lesz.

Egyszerű célok.

És friss diplomáival a kezében, a Maryland állambeli Baltimore egyik külvárosi negyedében állapodott meg. Régi, kertes házak, és még nem felkapottak, tehát megfizethetők.

Végigdolgozta a főiskolát, felszolgált, majd amikor elérte a huszonegyet, beállt a pult mögé. És spórolt.

Az apja – az ezredes – nem jött el a diplomaosztójára. És bár kitüntetéssel végzett, elismerését sem fejezte ki a teljesítményével kapcsolatban.

Ez nem lepte meg, hiszen tudta, hogy egyszerűen megszűnt létezni számára, még mielőtt a válási papíron megszáradt volna a tinta az aláírásán.

Édesanyja és anyai nagyszülei is ott voltak. Nem tudta, hogy ez lesz az utolsó alkalom, hogy a nagyapját látja. A robusztus hetvenéves, aktív és egészséges ember a diplomaosztó utáni télen halt meg. Leesett egy létráról. Megcsúszott. Az egyik pillanatban még itt volt, a következőben már nem.

Olyan lecke volt ez, amelyet Morgan még bánatában is megszívlelt.

Húszezer dollárt hagyott rá, és olyan értékes emlékeket, mint a vermonti Zöld-hegységben tett nyári túrák.

A pénz birtokában Morgan kiköltözött aprócska lakásából egy kis házba. Az ő házába. Egy olyanba, amelyen volt munka, de kert is tartozott hozzá, amelyre szintén ráfért némi munka.

A három kis hálószoba, két aprócska fürdő azt jelentette, hogy befogadhatott egy lakótársat, hogy ellensúlyozza a jelzáloghitelt, és segítsen fizetni azt a munkát.

És két munkahelyen dolgozott. Heti öt-hat este pultos volt egy szomszédos bárban, a Next Round nevű vidám helyen. Tekintettel arra, hogy háztulajdonos lett, másodállást vállalt irodavezetőként egy családi tulajdonban lévő építőipari cégnél.

A helyi kertészeti központban találkozott a lakótársával, miközben az alapozó növényeken töprengett. Nina Ramos az üvegházakban dolgozott, és értette a dolgát. A kertben, amely segítségre szorult, az ügyes kezű Nina a fejtörést örömmé változtatta, és azon az első virágzó tavaszon, amelyet Morgan a saját házában töltött, Nina is beköltözött.

Élvezték egymás társaságát, és tudták, mikor kell a másiknak nyugalmat és teret biztosítani.

Huszonöt évesen Morgan elérte első álmát, és számításai szerint a harmincadik születésnapja előtt eléri a kettes számú célt.

Egyetlen fényűzése a keskeny kocsifelhajtón állt. Néhány évbe telik majd, mire a Priust kifizeti, de az autó megbízhatóan és gazdaságosan juttatja el a munkába és vissza.

Jó időben kerékpárral járt a munkahelyére, de ha autóra lesz szüksége, akkor már az is rendelkezésre áll. Nina a Priust Morgan részcéljának nevezte.

A Newberry Street-i kis ház szép udvarral, friss fehér festéssel és egy új bejárati ajtóval büszkélkedhetett, amelyet Morgan vidám halványkékre festett.

Főnöke a Greenwald’s Buildersnél segített neki felújítani a régi parkettát, önköltségi áron adta a festéket, és végigvezette a javítások és karbantartások mikéntjén.

Morgan elültette azokat a gyökereket, és érezte, hogy kivirágzik.

Mosolygott, látva a nárciszok fényes trombitáját az újonnan kikövezett járda mentén. Március vége változékony időjárást hozott, de a tavasz minden kedves jelét is. Ninával az előző ősszel somfát ültettek az előkertbe, és látta, hogy a rügyek ki akarnak pattanni.

Hamarosan, gondolta, miközben a biciklijét a kerékpártartó állványhoz gurította és lelakatolta.

Jó környék, de nem látta értelmét bárkit is megkísérteni.

Kinyitotta az ajtót, és mivel Nina nem túl megbízható autója a járdaszegélyen állt, bekiáltott.

– Én vagyok az, és késésben. – Átment a nappalin, és mint mindig, most is arra gondolt, mennyivel nyitottabb lesz, ha kiveszi a konyhát elzáró falat. A pénzt már elkülönítette rá, így talán ősszel megcsinálja. Talán még karácsony előtt. Talán.

– Én nem vagyok késésben – kiáltott vissza Nina. – És randim van!

Ninának mindig randija volt. De végül is, gondolta Morgan, gyönyörű és életvidám, és csak egy munkahelye van.

Megállt a nyitott hálószobaajtóban.

Több – nyilvánvalóan elvetett – ruha hevert az ágyon, miközben Nina egy sokadikban illegette magát az egész alakos tükör előtt. Hollófekete haja egy vörös ruha hátára omlott, amely apró testének minden domborulatát körülölelte. Sötét szeme csillogott, ahogy a tükörben találkozott Morganével.

– Mit gondolsz?

– Gyakran azt, hogy gyűlöllek. Oké, hová mész, és kivel?

– Sam elvisz a Fresco’sba vacsorázni.

– Flancos! Igen, a vörös gyilkos cucc.

Amit egy kicsit irigyelt is. Az egyetlen igazi csalódást a lakótársak között az okozta, hogy Morgan nyúlánk, karcsú testalkatával és Nina kicsi, gömbölyded alkatával nem cserélhettek ruhát.

– Hajrá. Lassan három hete kizárólag ezzel a dögös Sammel randizol, nem?

– Majdnem négy. – Nina pördült egyet. –Szóval…

– Nagyon csendes leszek, ha hazaérek.

– Komolyan kedvelem őt, Morgan.

– Én is.

– Nem, úgy értem, tényleg.

– Ó! – Morgan félrehajtott fejjel tanulmányozta a barátnőjét. – Azt már tudom, hogy komolyan kedvel, és még annál is jobban, ha rólad van szó. Messziről lerí róla. Ha te is arrafelé tartasz, teljes baráti jóváhagyásomat bírod.

Miután Nina hátrarázta gyönyörű haját, álmodozón felsóhajtott.

– Eléggé biztos vagyok benne, hogy máris arrafelé tartok.

– Teljes jóváhagyás. Át kell öltöznöm a munkához.

– Munkából munkába. El kell pakolnom ezt az egészet, és ki kell takarítanom ezt a szobát. Nem szeretném, ha Sam azt hinné, hogy trehány vagyok.

– Nem vagy trehány.

Kaotikus, gondolta Morgan, de Nina a káoszt a saját terében tartotta.

Ellentétben Nina vidám káoszával, levendulaszínű falaival, szépítőszereivel, hajápoló termékeivel és isten tudja, még mivel telezsúfolt pipereasztalával, Morgan tere visszafogott volt.

A harmadik, szekrényméretű hálószobát irodaként használta, így ez volt a menedékhely. Szolid kék falak, néhány művészeti alkotás, amelyeket egy baltimore-i utcai művésztől vásárolt, a fehér paplan és párnák, egy kicsi, de kényelmes olvasószék.

Levette az irodavezetőt: szürke nadrág, fehér ing, tengerészkék blézer, és átvedlett csapossá: fekete nadrág, fekete ing. A fürdőszobában kihúzta a fiókot, ahol a könnyű választás érdekében rendezetten tartotta a sminkjét. És nappalról éjszakára váltott.

Szőke hajának rövid, szögletes vágása mindkét munkakörben jól bevált, de a csapos a szeménél drámaibb hatásra törekedett, az ajkát erősebben húzta ki.

Több éves gyakorlatának köszönhetően húsz percen belül befejezte az átváltozást.

Mivel a Fresco’sban nem fog finomakat enni, a konyhába rohant, és kivett egy joghurtot a hűtőből. Állva evett, közben elképzelte, hogy eltűnt a fal, lelki szemei előtt látta az új szekrényajtókat és fémszerelvényeket, néhány nyitott polc, néhány…

– Amiga mia, ételt kell enned.

– A joghurt étel.

Nina, aki közben felvett egy köntöst, csípőre tette a kezét.

– Valami olyat, amihez kés és villa kell, valamint rágás. Természetes adottságod a nyúlánk, karcsú testalkatod… te ribanc, de ha nem eszel, sovány és gebe leszel. Komolyan, egyikünknek meg kell tanulnia főzni. – Felemelte korallpiros körömben végződő ujját, és Morganre mutatott vele. – Rád szavazok.

– Persze, majd beillesztem a szabadidőmbe. Különben is, neked van olyan anyád, aki úgy főz, mint egy istennő.

– Velem jössz a vasárnapi vacsorára. Ne mondd, hogy munkád van… a táblázataid vagy bármi más. Tudod, hogy anyu és apu is szeret. És ott lesz a bátyám, Rick is.

Egyik kezében a joghurttal, a másikban a kanállal Morgan úgy hadonászott, mintha táblát törölne le.

– Nem járok a bátyáddal, bármilyen aranyos is. Az az út az őrületbe vezet. Nem veszítelek el szobatársként, csak mert a bátyáddal randizunk, szexelünk, szakítunk.

Nina egy aranykarikát tartott az egyik füléhez, egy három karikából álló csüngőt a másikhoz.

– Melyik?

Morgan a csüngőkre mutatott.

– Flancosabb.

– Jó. És talán randizni fogsz Rickkel, szexelni fogsz vele, és beleszeretsz.

– Nincs rá időm. Adj két évet, talán hármat, és akkor lesz.

– Én is szeretem a szervezettséget, de nem a szerelemben. Elterelted a figyelmemet. Enned kell.

– Bekapok valamit a bárban.

– Vacsora vasárnap – erősködött Nina, amikor Morgan kidobta a joghurtos dobozt, elöblítette a kanalat. – Szólok anyunak, hogy jössz, és ha egyszer szóltam anyunak, akkor nincs visszaút.

– Szívesen elmennék, komolyan mondom. Hadd éljem túl ezt a hetet. Rohadtul elfoglaltak vagyunk most a Greenwald’snál. A tavasz mindenkit átalakításra, festésre vagy teraszépítésre sarkall. – Felkapta a táskáját, és már ment is. – Érezd jól magad ma este.

– Arra akár fogadhatsz is. Felhívom anyut, mielőtt felöltöm a gyönyörű arcomat.

– Te mindig a gyönyörű arcodat viseled.

Morgan a kocsihoz kocogott. Örülve, hogy máris megtakarított valamennyi időt, autójával megtette a városközpontig vezető nyolc és fél kilométert.

A helyiek által Market Mile-nak, piacmérföldnek nevezett út (amely valójában több mint másfél mérföld volt) mentén lévő üzletek egy órán belül bezárnak. Az éttermek és kávézók azonban éjszakába nyúlóan kivilágítva és nyüzsgésben tartják a Market Streetet.

A legtöbb rózsaszínűre vagy fehérre festett téglaépület utcafrontján kisboltok sorakoztak, és felettük lakások voltak. A Next Round sem volt kivétel, de inkább olyan törzsvendégeknek vagy alkalmazottaknak adta ki a helyiséget, akiknek nem okozott gondot, hogy bár fölött laknak.

Morgan letért a Marketről, és a bár mögött lévő parkoló felé kanyarodott. Lezárta kocsiját, a kavicsos úton a hátsó konyhaajtóhoz sietett, és belépett a hőségbe és a zajba.

A Round hamburgereket, párolt zöldségeket, nachost kínált sült krumplival, hagymakarikával, savanyúsággal és háromféle szárnyassal.

Amikor majd megnyitja a saját bárját, Morgannek szándékában állt további, remélhetőleg meglepő bárételekkel bővíteni a választékot.

De talán előbb meg kellene tanulnia főzni, mert sohasem lehet tudni, mikor kell beugrania.

– Szia, Frankie – köszönt a grillsütőnél dolgozó nőnek, miközben a kabátját egy fogasra akasztotta. – Hogy megy a bolt?

– Elég jól. – Frankie, tintafekete haján fehér sapkával, megfordította a három kövér hamburgert. – Roddy és a fivérei esznek valamit a dartsversenyük előtt. Örülj, hogy nem voltál a happy hour alatt. El voltunk havazva.

– Szeretem, ha el vagyunk havazva.

Köszönt a két szakácsnak, a tizenéves mosogatónak és a pincérnőnek, aki azért jött, hogy kivigye a megrendelt nachost.

Bár még volt tíz perce a műszakjáig, átsétált az ajtón, és belépett a bárba.

Másfajta zaj, gondolta. Nem a grillen sülő hús sistergése, a kések csattogása, az edények zörgése. Itt emberi hangok töltötték be a hosszú fekete bárpulttal büszkélkedő, asztalokkal és bokszokkal teli teret. A zenegépből zene szólt, de nem elég hangosan ahhoz, hogy elnyomja a beszélgetés moraját.

Meglátta Roddyt és a testvéreit – törzsvendégek – a szokásos bokszuknál, a dartstábla közelében, sört iszogatva és mogyorót rágcsálva. Roddynak és Mike fivérének Coors, gondolta, és Ted tesónak Heineken. Ha az apjuk csatlakozik hozzájuk, csapolt sört rendel… whiskey-vel.

A pult mögötti átjárón ment, ahol a csaposok dolgoztak.

Leváltotta Wayne-t, aki éppen egy szelet lime-ot tett egy üveg Coronához.

– Van egy kis szusszanásunk – mondta a férfi szélesen rámosolyogva. – A fickó a bárpult végén felíratja. Már a második vodka-tonikjánál tart, szóval tartsd rajta a szemed.

Felszolgálta a Coronát egy másik vendégnek a pultnál, váltottak néhány szót, mielőtt visszament Morganhez.

– Randira vár… Match.com. Első találka. A nő késik, a férfi ideges.

Aranyos, gondolta Morgan, a kocka fajtából. Fogadni mert volna, hogy a férfinak egy komplett játékrendszer van a nappalijában.

– Vettem.

– Akkor én most lelépek. Jó szórakozást.

Mint mindig, Morgan most is ellenőrizte a készleteit – a jeget, a lime-ot és citromot, az olajbogyót, a cseresznyét. Kitöltött néhány rendelést az asztalok számára, és indult volna a Coronához, amikor észrevette, hogy egy harminc év körüli nő lép be, és aggódva körülnéz, majd a pultnál ülő férfihoz megy.

– Dave? Tandy vagyok. Ne haragudj, hogy egy kicsit késtem.

A férfi arca rögtön felderült.

– Ó, semmi gond. Örülök, hogy megismerhetlek. Szeretnél asztalhoz ülni?

– Jó így. Jó így? – A nő felült a férfi melletti székre.

Morgan feléjük húzódott a pult mögött, miközben azok aggódó és reménykedő kifejezéssel egymásra mosolyogtak.

– Üdvözlöm önöket. Mivel szolgálhatok ma este?

– Ó, ööö. Kaphatnék egy pohár Chardonnay-t?

– Természetesen. Szép a fülbevalója.

– Ó! – Tandy a bal füléhez emelte az egyik kezét. – Köszönöm.

– Nagyon szép – helyeselt Dave is. – Remekül nézel ki.

– Köszönöm. Ahogy te is – nevetett a nő, miközben Morgan kitöltötte a bort. – Tényleg nem tudod, ugye? Annyira ideges voltam, hogy megkerültem a háztömböt. Ezért késtem kicsit.

– Annyira ideges voltam, hogy húsz perccel korábban érkeztem.

Megtört a jég, gondolta Morgan, miközben felszolgálta a bort.

És ez volt az egyik oka annak, amiért szeretett bárban dolgozni. Sohasem lehetett tudni, hogy mi kezdődik, mi ér véget, mi virágzik ki vagy megy tönkre egy barátságos helyi bárban.

Mire Roddy és testvérei felfalták a hamburgereket, a hely kezdett megtelni. A Match.com-os pár úgy döntött, hogy mégiscsak átülnek egy asztalhoz, és kértek egy tál nachost.

Morgan gondolatban fogadott egy második randira.

A Vodka Tonik fizetett, fukar borravalót hagyva.

A dartsnyilacskák a nézők ujjongása és füttyögése közepette csapódtak a táblába.

Egy harmincas évei elején járó férfi jött be. Sötétszőke hajával, finom arcvonásaival, edzőterembe illő testével, farmerben, csizmában és halványkék, kasmírnak tűnő pulóverében egy inkognitóban lévő filmsztárra emlékeztetett. Felült az egyik székre.

Morgan odalépett hozzá.

– Üdvözlöm a Next Roundban. Mit szeretne?

– Nagyon sok mindent – mosolygott rá a férfi könnyedén, elbűvölően. – De kezdjük egy sörrel. Van helyi csapolt sör?

– Természetesen. – Bár a pulton lévő mappákban voltak itallapok, Morgan felsorolta a választékot.

– Talán választhatna nekem egyet.

– Mit szeret?

– Egy újabb trükkös kérdés.

Most Morgan mosolygott rá. Az ital mellett egy kis beszélgetésre vágyik, vélte. És ez így is volt rendjén.

– Sörben.

– Sima, de nem íztelen. Gazdag, de nem erős. A sötét felé hajló.

– Próbáljuk meg ezt. – Fogott egy kóstolópoharat, meghúzta az egyik csapot.

Miközben a férfi megkóstolta, a pohár pereme fölött figyelte a lányt.

– Ez jó lesz. Jó választás.

– Ez a munkám.

Mielőtt a férfi újra megszólalhatott volna, az egyik pincérnő odajött.

– Csajos asztal, megrekedve a kilencvenes években. Négy Cosmo, Morgan.

Az üres tálcát a konyhába vitte, miközben Morgan munkához látott.

– Érti a dolgát – jegyezte meg a férfi, miközben Morgan az italokat keverte.

– Még szép. Üzleti ügyben van a városban?

– Nem úgy nézek ki, mint aki ide tartozik?

Majdnem, gondolta a lány. A ruhája drágának tűnt, de nem kirívóan.

– Még nem láttam itt.

Éljenzés tört ki a teremben.

– Dartsbajnokság – mondta Morgan.

– Értem. Komoly?

– Ó, a maga módján. Hozhatok még valamit? Szeretné látni az étlapot?

– Jó az étel?

– Jó. – Elővett egy étlapot, és letette a férfi mellé. – Nézze át, ne kapkodjon.

Amikor a Cosmók elkészültek, kilépett a pult mögül. Rendeléseket vett fel, rendeléseket teljesített, közben beszélgetett a törzsvendégekkel. Aztán visszatért.

– Megkóstolnám a Market Street Burgert, hacsak azt nem mondja, hogy hibát követek el.

– Klasszikus, méghozzá okkal. Ha szereti a pikánsat, a csípőset, a fűszeres krumplit válassza.

A férfi felemelte a kezét.

– Eddig nem vezetett félre.

Morgan nevetett, és beütötte a rendelést a gépbe.

Roddy mind a százkilencvenöt centijével és száztizenhárom kilójával odasétált a bárpulthoz.

– Még egy kört, édes. Hogy vagy? – kérdezte szórakozottan a Jóképű Fickót, miközben Morgan kitöltötte a rendelést.

– Hideg sör, gyönyörű csapos, élő sport. Jó üzlet.

– Igen, az. Az elődöntőben átvettem a vezetést. Adj egy kis szerencsét a döntőre, Morgan.

A lány előrehajolt, ajkát a férfiéhoz érintette.

– Menj, kapd el őket.

– Úgy lesz. – Fogta a söröket, és elballagott.

– Barát?

Ránézett a vendégre.

– Nem, dehogy. Roddy és a testvérei, a dartsjátékosok, törzsvendégek. Valójában a barátnőjével dolgozom a másik munkahelyemen.

– Két állás? Ambiciózus. Mi a másik?

– Irodavezető vagyok egy építőipari cégnél. Ön mivel foglalkozik?

– Szeretném azt mondani, hogy amihez kedvem van, mert legalább megpróbálom. Informatikával foglalkozom. Pár hónapig a környéken leszek, és tanácsokat adok.

– Honnan jött?

– Sokat utazom. Eredetileg San Franciscó-i vagyok, de már New Yorkban lakom, illetve többnyire ott. Magának itt van az otthona?

– Most már igen.

Egy másik pincérnő jött, újabb rendelést adott le.

– Katonagyerek voltam – mondta Morgan, miközben kitöltötte az italokat.

– Akkor ismeri az utazó életet.

– Igen. És örülök, hogy magam mögött hagytam.

Amikor a férfi rendelése megérkezett, alaposan megnézte a tányért.

– Itt nem fukarkodnak az adagokkal.

– Nem. Szeretne egy asztalt?

A férfi elbűvölően rámosolygott.

– Tetszik itt a kilátás. Luke vagyok – tette hozzá. – Luke Hudson.

– Morgan. Örülök, hogy megismerhetem.

A férfi evett, rendelt egy második sört, és végig ottmaradt a versenyen.

Kérdezgetett, de nem tűnt tolakodónak. Bárbeszélgetés, gondolta Morgan, és ő is kérdezgetett.

A férfi egy helyi szállodában szállt meg. A cége bérelne neki házat, de ő szereti a szállodákat, és szívesen ismerkedik a helyi ízekkel, bárhová is utazik.

A férfi megkérdezte, hol állomásozott az apja, és mely helyeket szerette a legjobban azok közül, ahol élt. Könnyedén és fesztelenül, miközben italokat kevert, letörölte a pultot, csevegett a többi vendéggel.

– Mennem kellene – mondta a férfi. – Nem állt szándékomban ilyen sokáig maradni, de úgy tűnik, megtaláltam a helyi ivóhelyemet.

– Ez jó hely.

– Még találkozunk. – Amikor felállt, meglepte a lányt azzal, hogy kezet nyújtott neki. És miközben fogta, a szemébe mosolygott. – Tényleg jó volt veled időzni, Morgan – tért át a tegezésre a férfi.

– Jó volt beszélgetni veled.

– Majd megismételjük.

Készpénzzel fizetett, és jókora borravalót adott.

Néhány nappal később Morgan műszakja végén Luke ismét besétált. Kvízest volt a Roundban, és a zajszint dübörgött, ahogy a különböző asztalok és csoportok a válaszokat kiabálták.

– Válassz egy másik helyi italt – mondta Morgannek. – Valami… kalandosat. – Hátrapillantott a játékosokra. – Ma este nincs darts?

– Kvízest. Nyitott mindenki számára, szóval kiabálj, amikor csak akarsz.

– Mi a nyeremény?

– Az elégedettség.

Morgan átnyújtotta neki a kóstolópoharat.

– Érdekes és kalandos – mondta Luke. – Van benne egy kis kései meggy. Legyen ez.

Miközben Morgan meghúzta a csapot, rámosolygott a férfira.

– Valamit hozzá?

– Egyelőre csak a sört. Hosszú napom volt.

– Élet a techvilágban?

– A sörhöz hasonlóan érdekes és kalandos. Hogy mennek a dolgok a te világodban?

– Pörgősen, de szeretem, ha elfoglalt vagyok.

Rendeléseket töltött ki, fel-alá járkált a bárpultnál, de mivel a kvízjáték teljes lendülettel zajlott, volt egy kis szünete.

– Mit csinálsz, amikor nem vagy elfoglalt? – kérdezte Luke.

– Majd szólok, ha valaha is lesz olyan.

– Kell egy kis pihenés. Elme, test, lélek, meg minden. Fesd le nekem egy szabadnapodat.

– A festés pontos. A házamnak többre lenne szüksége, de még nincs teljesen készen. És a tavasz közeledtével ültetni fogunk.

– Fogtok?

– A lakótársammal.

– Szóval ügyes a fickó?

– Lány, és fantasztikus, ha járdaszegély-csinosításról, ültetésről van szó. Kertészetben dolgozik. Ami a belső teret illeti, az nem annyira Nina világa, én viszont nem vagyok rossz.

– Építőipari céges munka. – A férfi a lányra mutatott. – Praktikus.

– Segít.

– Sok a karbantartás, ha az ember háztulajdonos. Azt hiszem, ezért is nem jutottam el oda soha. Nem vagyok ügyes. És ott a munka. – Ismét a lányra mutatott. – Katonagyerek, szóval gyökeret akartál ereszteni.

– Pontosan.

Kevert egy whiskey sour koktélt, csapolt két sört, mielőtt a férfinak sikerült újra magára vonnia a figyelmét.

– Miért pont ezt a területet választottad, ha nem bánod, hogy megkérdezem?

– Megvolt benne, amit akartam. Négy évszak, elég közel a városhoz anélkül, hogy benne lennék, nem kisváros, nem nagyváros. Pontosan a kettő között.

Egy tál friss perecet tett ki a férfinak.

– Szép környék, kiválóan alkalmas a házfelújításra, amit a jelek szerint te is csinálsz. Ezért vagyok itt. Háztulajdonosok és vállalkozások, akik fel akarják dobni a technológiájukat, néhány olyan fejlesztés, ahol az emberek az okosotthonokat választják. Régi házak, új vevők, akik át akarják építeni vagy csak felújítani azokat. – Vállat vont. – Amit én csinálok, az az infrastruktúra része. Mindenkinek van otthoni irodája, és én be tudom állítani őket. Neked is kell hogy legyen.

– Van. Nem túl okos, de működik.

A kvízjáték éljenzéssel és fújolással, valamint az italok és rágcsálnivalók megrohamozásával ért véget. Morgan munka közben észrevette, hogy a férfi egy másik, bárpultnál ülő vendéggel cseveg. Baseball. Úgy tűnt, eleget tud ahhoz, hogy élénk legyen a beszélgetés.

– Készen állsz egy újabbra?

– Igen, köszönöm. És te, Larry? Én állom.

– Nem bánom. Hogy megy Nina autója?

– Alig.

Larry a fejét csóválta, és megdörzsölte rövid szakállát.

– Be kell hoznia.

– Megmondom neki. Larry a legjobb szerelő innen Baltimore-ig – mondta Luke-nak. – Nina autóját jóval a lejárati ideje után is üzemben tartotta.

– Megteszem, amit tudok. Még mindig tetszik az a Prius?

– Tökéletes.

Letette eléjük az italukat, töltött még egy kört egy hatfős asztaltársaságnak. Larry az autókra és a motorokra terelte a beszélgetést, és úgy tűnt, Luke megint eleget tud ahhoz, hogy fenntartsa a társalgást.

– Mennem kell – tápászkodott fel Larry. – A feleségem már otthon lesz, vagy mindjárt hazaér. Ma van a könyvklubest, ami a borozás és a fecsegés álcája. Jó volt veled beszélgetni, Luke. Köszönöm az italt.

– Bármikor.

– Még egy kör? – kérdezte Morgan.

– Kettő a limit. Mennem kell, holnap nekem is sűrű napom lesz. – Kifizette a számláját, szép borravalót adott. – Mondanám, hogy ne dolgozz túl sokat, de biztos vagyok benne, hogy fogsz. Örülök, hogy újra találkoztunk.

– Sok szerencsét a techvilágban.

A férfi vigyorgott, és kisétált.

Egy zsúfolt péntek este ismét megjelent. Morgan egy részmunkaidős hétvégi pultossal dolgozott együtt, hogy győzze a tömeget. Luke a bárpultnak támaszkodott az ő végénél, mivel a pultnál minden szék foglalt volt.

– Lepj meg. Átkozottul jó hetem volt.

– Gratulálok. Szabad hétvége?

– Egy kis papírmunka és tervezés holnap, de igen. Valami javaslat, hogy mivel töltsem a maradékot?

– Beautózhatsz Baltimore-ba. Inner Harbor, akvárium, és ma van az Orioles nyitónapja a Camden Yardsban.

– Akarsz a társamul szegődni, körbevezetni?

Nem mondhatta, hogy az ajánlat váratlanul érte. Tudta milyen, ha egy férfi érdeklődik iránta. Könnyedén vette a dolgot, ez is a munkájához tartozott.

– Nem tehetem. Szombaton háztulajdonosi dolgok, este pedig itt leszek. A vasárnap már foglalt. De köszönöm az ajánlatot.

A férfi megkóstolta a felkínált sört.

– Leckéket kapok a helyi sörökből. Ez finom, csapolj egyet nekem. – Megvárta, amíg a lány kiszolgálja. – Nézd, csak szólj, ha tolakodó vagyok, vagy már jársz valakivel. Gond egy szál se. De lenne kedved velem vacsorázni valamelyik este? Egy olyan este, amikor épp nem dolgozol? Semmi kényszer – tette hozzá, amikor a lány tétovázott. – Csak egy vacsora és beszélgetés. Szereted a pizzát?

Valamilyen oknál fogva a laza hangnem megnyugtatta.

– Gyanús mindenki, aki nem.

– A Luigi’sban jó a pizza.

– Ezzel a sor elejére kerültél.

– Szóval talán pizza, egy kis bor. Találkozhatnánk ott.

Nem volt igazi randevúja már… nem akart belegondolni, mióta. Mi a fenéért nem?

– Hétfő este szabad vagyok.

– Hét órakor a Luigi’sban?

– Persze. Jól hangzik.

– Nem gond, ha telefonszámot cserélünk? Remélem, nem gondolod meg magad, de ha mégis…

Morgan előhúzta a telefonját a zsebéből, és elvette a férfiét, hogy beírhassák a számukat.

– Ha azt tervezed, hogy maradsz még kicsit, és szeretnél leülni, a három és négy székkel lejjebb ülő párnak el kell mennie, miután megitták az italukat és megették a nachost.

– Köszönöm. Elleszek itt.

A lány rámosolygott, és visszament dolgozni.

Luke fogott egy széket, megitta a két sörét, és nem sokkal éjfél után távozott.

– Hétfő este – mondta. – Kellemes hétvégét.

– Neked is.

– Ez aztán a szép példány – nézett a férfi után Gracie, a pincérnő. – És rajtad a szeme, szivi.

– Talán. Kedvesnek tűnik, megbízhatónak… és csak néhány hónapig van a környéken.

– Üsd a vasat, amíg meleg.

– Talán – mondta Morgan újra.

Második fejezet

A szombat délelőttjét házimunkával töltötte. Mosás, takarítás, álmodozás a falak megnyitásáról, friss festésről, új pultokról. Elvégezte a heti bevásárlást, beleértve Nina listáját, a konyhai táblán hagyta a számlát a havi elszámolásukhoz.

Amikor Nina aznap délután hazaért a munkából egy tálca árvácskával, zsáknyi földdel és tőzeggel, kihozták a cserepeket a tárolóból.

Egy nap, gondolta Morgan, virágládákat szeretne az ablakokba. De új redőnyöket is akart, és egy aranyos kis verandát.

Számításai szerint a következő tavasszal mindezt megengedheti magának. Egyelőre a cserepes árvácskák is megteszik.

– Mesélj még erről a Luke-ról!

Morgan a kapucnis pulóvere cipzárját felhúzva a nem egészen áprilisi szellő ellen lelapogatta a földet a boldog mosolyú árvácskák körül.

– Igazából nincs sok mesélnivaló. Informatikus, és biztos jó benne, különben a cége nem küldené ki hetekre, hónapokra, hogy átvegyen egy területet. Vagy akárhogy is hívják. Ráadásul jól öltözködik. Nem kirívóan jól, csak jól.

– Azt mondtad, elbűvölő.

– Igen, mert igaz. Jó modorú, barátságos. Két sör a limit. Pizzás randi egy sokat utazó emberrel, Nina. Nem esküvőre készülünk.

Nina feltolta a szalmakalapját.

– Mikor volt az utolsó pizzás vagy bármilyen randid?

– Ne menjünk most bele.

– Azért nem mész bele, mert mindig mosolyogsz és nemet mondasz. Miért mondtál igent? Mert elbűvölő?

Morgan kicsit szégyenlősen vállat vont.

– Az sem árt. Tudok sekélyes lenni. De érdekes, és nem csak beszél. Meghallgat. Az jó. Szerintem jó.

– És ideiglenes.

– Igen, és ideiglenes, és ez most pluszpont. Jó lesz, mondjuk, öt, hat, talán hét év múlva, állandóra menni.

A szeme, amely palackzöld volt, mint az apjáé, kissé álmodozóvá vált.

– Beleszeretni valakibe, időt szánni rá, családalapításra gondolni. Előbb magamat kell rendbe tennem. Istenem, de édesek ezek a virágok! Milyen okos voltam, hogy egy kertészt szereztem magamnak lakótársnak!

– A legokosabb. Amikor eljön az én időm, és Sam határozottan arrafelé tart, egy nagy, őrült kertet akarok, ezért nagy udvarra van szükségem. Kis ház, nem probléma, de egy nagy, óriási udvar kell. – Végigdőlt a hűvös füvön. – Árnyas fák és dísznövények, a virágoskert és pillangókert között kanyargó ösvények. Őrült madárházak és szökőkutak. Mindent akarok.

Morgan elnyújtózott mellette.

– Kéne szereznünk egy őrült madáretetőt. Nem tudom, mi az a pillangókert, de most már akarok egyet.

– Azt meg tudom oldani. – Megszorította Morgan kezét. – Tényleg szeretek itt lenni. Nem az álmaim nagy, óriási udvara, de tele van lehetőségekkel. Főleg mióta hagyod, hogy a saját fejem után menjek.

– Az erősségeinkre játszunk.

– Meg kellene hívnod az Elbűvölő Embert vacsorára.

– Mi nem főzünk.

– Össze tudunk hozni valamit. Megkérhetem anyut, hogy mutasson valami egyszerű, de hatásos dolgot. Tudni fogja, mi legyen az. Összetakarítunk itt, aztán bemegyünk, és kitaláljuk, mit vegyél fel a randira.

– Csak pizza, Nina.

– Ma pizza, holnap ki tudja? Az erősségeinkre játszunk – emlékeztette Nina, miközben felült. – A randizás az én szakterületem. Szerintem valami lazán szexi kell a pizzás randira az Elbűvölő Utazó Férfival.

– Lehet, hogy nincs semmim, ami megfelelne ennek a célnak.

– Bízz bennem, ezt is meg tudom oldani.

Azon tűnődött, vajon az Elbűvölő Utazó Férfi szombat este benéz-e a bárba… aztán megkérdezte magától, mit árul el róla az, hogy csalódott, amiért nem tette.

Azt mondta magának, jól van ez így, hiszen megint zsúfolt estéjük volt.

És átvett egy rövid délutáni műszakot, amikor a vasárnapi csaposon sürgős vakbélműtétet hajtottak végre.

A munkából egyenesen Nina családi vacsorájára ment, nagyon finom paellát evett, és sokat nevetett.

Hétfőn munka után hazabiciklizett. Mivel a hétvégi rövid szabadidejének egy részét azzal töltötte, hogy ellenőrizze és újra ellenőrizze a pénzügyeit, hogy kiszámolja, mennyit engedhet meg magának, beszélt az irodavezető főnökével a fal lebontásának, a konyha átalakításának – új készülékek, új pultok, új szekrények – költségeiről. A munkálatokról.

Ezt a számot szem előtt tartva hazabiciklizett, és úgy alakította a terveit, hogy azok igazodjanak a pénzügyekhez. A szekrények cseréje helyett festés… egyelőre, mert nem volt hajlandó lemondani álmai konyhaszigetéről.

Amikor letette a biciklit, Nina a bejárati ajtóhoz jött.

– Nagyon szorosra szabtad az időt.

– Másfél órám van. Majdnem.

– Gyere be, amiga mia. Dolgunk van. Megcsinálom a sminkedet.

– Tudom, hogyan kell sminkelni.

– Ismered az irodavezetői sminket, és az éppen-eléggé-kacér csapos sminket. De ismered-e a szexi-laza-pizzarandi sminket?

– Ez nagyon konkrét, de valószínűleg igen.

– Semmi valószínűleg. A fürdőszobámba – intett Nina az ujjával. – Mindent előkészítettem. Hoztam neked egy széket, mivel tizenöt centivel magasabb vagy nálam.

– Tizenöt és féllel.

– Csak dörgöld az orrom alá, Csupaláb.

Nina nem tudva megtagadni önmagát, Morgan idejének majdnem felét arra használta, hogy tökéletesítse a munkáját.

– Azt hiszem, az arcom legalább két és fél kilót hízott.

– Minden dekája megéri. Csak nézd meg azt az arcot! Gyönyörű zöld szemed van, de most egyenesen csodálatos! Jó munkát végzek.

Morgan ezzel nem tudott vitatkozni: a szeme hatalmasnak tűnt, a zöldje mélyebbnek, a bőre pedig üde és friss volt a felvitt és eldolgozott végtelen réteg ellenére (vagy épp azok miatt?).

– A piros szájfény tényleg jól áll – döntötte el Nina, miközben a munkája eredményét tanulmányozta. – A matt a szexi felé vitt volna. Ez így jó. Tökéletes ajkad van, épp elég telt, épp elég széles. Menj, öltözz fel!

– Mit csinálsz ma este?

– Itthon maradok.

Nina követte barátnőjét a hálószobába, csak hogy biztos legyen benne, Morgan azt viseli, amit kiválasztott neki.

– Tényleg?

– Rengeteg van még anyu tegnap esti maradékából. Pihenős és szépségápolós estét tartok. Habfürdő, hajmaszk, arcmaszk. Hosszú habfürdő egy pohár borral és gyertyákkal. Egy önkényeztető este. Aztán mindent hallani akarok a randidról.

– Csak egy pizza. – És most ez az egész készülődés idegesítette.

– Valahol el kell kezdeni. Istenem, de jó segged van! – tette hozzá, miközben Morgan belebújt a szűk farmerbe. – Egyméternyi láb, formás apró fenékkel megkoronázva.

Morgan hátranézett, és megriszálta a fenekét.

– Rám hajtasz?

– Ha az utazós fickó nem teszi, akkor valami baj van vele.

– Nem hódításra hajtok. – Morgan belebújt a világoskék pulóverbe. – Talán, a körülményektől függően, egy finom lökés elfogadható lenne.

Nina figyelő tekintete alatt lecserélte a fülbevalóját néhány csüngőre, felhúzta a legjobb csizmáját, majd felvette a kőszürke bőrdzsekit, édesanyja karácsonyi ajándékát.

– Átmegyek?

– Maga a megtestesült alkalmi szexi. – Nina egy kis pumpás flakont vett elő a zsebéből. – Sétálj át a spray-n – parancsolta, és a levegőbe permetezett.

Morgan a szemét forgatva átsétált.

– Tökéletes. Most pedig igyunk egyet.

– Iszom egy pohár bort a vacsorához.

– Most egy negyed pohárral, hogy minden simán menjen. Ha pedig megbolondulsz, és két pohárral iszol a vacsorához, vidd el a párodat sétálni a Market Streetre, le a parkba, a tóhoz, és vissza. Ami azt illeti, szükséged lesz a kék virágos sálamra is. Az adja majd meg a kellő hangulatot.

Pontban hétkor, annak ellenére, hogy Nina ragaszkodott hozzá, hogy ne legyen pontos, Morgan belépett a Luigi’sba.

A hely úgy zsongott, ahogy szerinte egy jó étteremnek zsongania kell, és szósz-, fűszer- és olvasztottsajt-illata volt.

Megkönnyebbült, amikor meglátta, hogy Luke már a bokszban ül, és ahogy a férfi rámosolygott, amikor megpillantotta, az cseppet sem sértette az egóját.

Luke kicsúszott a bokszból, amikor Morgan odaért, megfogta a kezét, és könnyedén megcsókolta az arcát.

– Csodálatosan nézel ki.

– Köszönöm. Remélem, nem vártál sokáig.

– Csak most érkeztem. Szuper kabát – jegyezte meg, miközben segített neki levenni.

– Ajándék az anyámtól.

– Kiváló ízlése van. Rendeltem egy üveg vöröset, amikor ideértem. Remélem, nem gond. Változtathatunk, ha valami mást szeretnél.

– A vörös jó lesz. Hogy telt a hétvégéd?

– Eredményesen. Megfogadtam a tanácsodat, eltöltöttem egy kis időt Inner Harborben. – A pincérnőre mosolygott, amikor az hozta a bort.

– Eldöntötték már, hogy mit szeretnének?

– Adna nekünk még néhány percet?

– Persze, csak nyugodtan.

Luke felemelte a poharát.

– Egy jó társaságban eltöltött kellemes estére. Tényleg azt hittem, hogy meggondolod magad.

– És kihagyjam az ingyenpizzát?

A férfi nevetett.

– Mit szeretnél rá?

– Bármit, mindent vagy semmit. A pizza sosem rossz.

– Az én nyelvemen beszélsz. És hogyan telt a te hétvégéd?

– Szintén eredményesen. Ninával ültettünk néhány árvácskát. Mindig mosolyognom kell a láttukra, amikor hazajövök vagy elhagyom a házat.

– A lakótárs, aki egy kertészetben dolgozik.

– Úgy van.

– Jó barátnők vagytok.

– Igen. – Az első igazi, állandó barát, akit nomád életében szerzett. – Jó, hogy van valaki, aki érti a ritmusodat. Általában felkel és elmegy, mielőtt munkába indulok, és már ágyban van, mire hazaérek a Roundból.

– Ez valószínűleg segít. Úgy értem, mindkettőtöknek megvan a saját időbeosztása, és ez is hozzájárul ahhoz, hogy megvan a saját teretek.

– Igen, és amikor megosztjuk ezt a teret, élvezzük egymás társaságát. Nem furcsa, hogy nincs állandó rutinod, nincsenek szomszédaid, barátok a közelben?

– Jelenleg megfelel így. – A férfi egy önmagával elégedett, határozott ember mozdulatával hátradőlt. És Morgan ezt nagyon vonzónak találta. – Egy nap, gondolom, találok majd egy helyet, ahol maradni akarok, le akarok telepedni. De sokat látok az országból, sok érdekes emberrel találkozom. – Gyors, ragyogó mosolyt villantott fel. – Mint például te.

Morgan arra gondolt, hogy a férfinak is jó a ritmusa. Épp elég kacér.

– Biztosan szereted a munkád, és azt kell hinnem, hogy nagyon jó vagy benne.

– Szeretem a munkám. Olyan rendszereket kialakítani, amelyek megfelelnek az ügyfeleknek. Megoldani a problémákat, megkönnyíteni az emberek életét, tágítani a látókörüket. Talán egy nap megmutatod a házadat, és adhatok néhány ötletet.

– Talán.

A férfi ismét elmosolyodott.

– Akkor, a pizza.

Végül Morgan két pohár bort ivott, és az est minden percét élvezte. A férfi történeteket mesélt neki arról, hogyan tervezte meg az intelligens technológiát egy ranchon a montanai Butte-ban, és hogyan nézte a mezőn legelésző bölényeket.

És meghallgatta Morgan új konyhával kapcsolatos terveit, sőt, javaslatokat is tett. Olyanokat, amelyek elég jók voltak ahhoz, hogy felkerüljenek a lány reményei és álmai listájára.

A férfi javasolta a sétát.

Az esti szellő kicsit csípős volt, de jólesett az étterem melege után. És olyan régen volt már, hogy valakivel sétált, hogy valaki fogta a kezét.

Majdnem tíz óra volt, sokkal később, mint tervezte, amikor a férfi a kocsijához kísérte.

– Szeretnék újra találkozni veled, így. Nem mintha nem élvezném, hogy a bárpultnál ülök, amíg te dolgozol. De szeretnék újra találkozni veled. Az időbeosztásom rugalmas. Tudok alkalmazkodni a tiédhez.

Lehet, hogy Nina bekúszott a gondolatai közé, de azon kapta magát, hogy meghívja a férfit vacsorára.

– Jövő hétfő este nálam. Az számomra a leginkább nyitott.

– Te főzöl?

– Nem. Azt még fel kell vennem a megtanulandó dolgok listájára, úgyhogy nem.

– Nina főz.

– Nem, de az anyja igen, és ő majd segít elkészíteni valamit, ha hajlandó vagy megkockáztatni.

– A kaland a játékom. Hétkor megfelel?

– Persze. A hét óra nagyszerű.

– Ott leszek. Van címed?

Kinyújtotta a kezét a férfi telefonjáért, hozzáadta a címét a névjegyzékéhez.

– Elmondhatom, merre gyere.

– Jó barátja vagyok Google úrnak. Beugrom még a bárba. Talán még a dartsot is kipróbálom.

– Roddy gyilkos játékos.

– Megkockáztatom.

A férfi ekkor odahajolt hozzá, és Morgan ezt finom lökésnek nevezte volna. Éppen a megfelelő mennyiségű lökés, ahogy az ajkai találkoztak az övével. A férfi nem erőltette, de hatással volt rá. És az a rezdülés, amelyet Morgan már nagyon-nagyon régen nem tapasztalt, tökéletes lezárása volt az estének.

– Jó éjszakát, Morgan.

– Jó éjszakát. Nagyon jól éreztem magam.

– Én is. Vezess óvatosan.

Óvatosan vezetett, bár kicsit lebegett a jóéjt-csók csendes izzásában.

És amikor belibegett a házba, Nina az esti kényeztetéstől ragyogva, kényelmes pizsamában várta.

– Oké, elég rád néznem, és tudom, hogy ez nagyon sikeres első randevú volt. Mesélj! Rád hajtott?

– Épp megfelelő mennyiségben. Komolyan kedvelem a fickót. – Morgan boldog sóhajjal lerogyott egy székre. – Könnyű és szórakoztató vele beszélgetni. Olyan sok helyen járt már, és jól mesél. Meghallgat. – Felvonta, majd leejtette a vállát. – És amikor megcsókolt búcsúzóul, a gyomrom megremegett.

– Milyen csók volt? Jellemezd.

– Azt mondom, hogy lágy, és csak kicsit álmodozó. Semmi nyomulás, semmi lángolás. Csak könnyed és hatékony. A végén meghívtam vacsorára jövő hétfő estére.

– Hűha! – Nina felugrott, és gyors táncot lejtett. – Szent szar! Ugye nem drogozott be? Vagy nem használt valamilyen elmetrükköt?

– Kedves, jó megjelenésű, érdekes férfi. Ennyi.

– Több mint elég. Anyu majd segít nekünk főzni valamit. Vagy azt szeretnéd, ha hétfőn eltűnnék?

– Nem! – vágta rá Morgan azonnal és határozottan. – Kérlek, ne tűnj el. Nem hívtam volna meg, ha nem lennél itt.

– Megkérdezzem Samet, hogy eljönne-e?

– Igen, az kiegyenlítené az erőviszonyokat, vagy valami ilyesmi. Semmi flanc, Nina. Egy kellemes, könnyű vacsora. Maradjunk lazák.

– Lazán szexi. Megoldjuk, Morgan.

– Ha nem, még mindig hozathatunk valamit. – Felállt. – Megyek lefeküdni. Neked is le kellene. Holnap nyolckor kezdesz.

– Megyek máris, csak előbb írok egy sms-t anyunak, hogy átgondolhassa, mit készítsünk. Nem fogom azt mondani, hogy szép álmokat, mert az már adott. Viszlát holnap. Ó, már alig várom, hogy megismerjem a srácot, akit Morgan Albright vacsorára hívott!

Luke kedd este beugrott a bárba. Egyből beszélgetésbe elegyedett Morgannel és néhány törzsvendéggel. Egy darabig csiszolgatta a dartstudását – nem is volt rossz. Megitta a két sörét, evett néhány szárnyat.

– Szereztél magadnak egy barátot – táncoltatta meg Gracie a szemöldökét.

– Nem. Csak néhány hónapig van a városban.

– Nem mondtam, hogy életre szóló szeretőt. – Mivel a fények már zárásra villogtak, Gracie megvonta a vállát. – Tényleg simulékony. Én nem bízom a simulékony alakokban. Úgy tizenöt évvel ezelőtt volt egy majdnem első férjem. Ő is simulékony volt. Olyannyira, hogy az én ágyamból egyenesen átcsusszant Bonnie unokatestvérem ágyába.

– Még jó, hogy ő nem a majdnem első férjem.

– Így élvezheted a simulékonyságát.

És miért is ne, gondolta Morgan, amikor a férfi bejött a kvízestre.

Azzal, hogy csatlakozott a játékhoz, szerzett néhány pontot a lány személyes pontszámláján.

Volt egy érdekes férfi, aki nyilvánvalóan vonzódott hozzá, és Morgan beosztását tekintve nem sok idejük maradt kettesben lenni. Ami úgy tűnt, mindkettőjüknek megfelelt.

Ez nem jelentette azt, hogy ne félelemmel – tényleg főznie kell – és szorongással – második randi szindróma – várta volna a hétfő estét.

Kicsit rugalmasabban vette az aznapi munkaidejét, és egy órával korábban ment el.

A biciklizés hazafelé a megenyhült levegőn, amely végre tényleg áprilisira enyhült, feldobta.

Néhány hét múlva a tavasz komolyra fordul, és virágba borulnak a fák. Látta, hogy a környék néhány aranyesője már kibontotta vajsárga szirmait, és az utcája sarkán álló nagy fűzfa is korai zöldbe burkolózott.

A saját kertjében a tulipánok rúzsvörös virágot bontottak, és az azáleák, amelyeket Nina az első találkozásukkor ajánlott a kertészetben, rügyeztek, hogy hamarosan édes rózsaszínűben kipattanjanak.

Lehet, hogy butaság, de virágaival a környék részének érezte magát.

Letette a biciklijét, rámosolygott az árvácskákra, és bement a házba, ahol szólt a zene.

Nyilvánvaló, hogy Nina megelőzte.

A kulcsait az ajtó melletti asztalon lévő tálba dobta, felakasztotta a kabátját, a táskáját bedugta mellé a szekrénybe, aztán belépett a konyhába és a káoszba.

Nina hátrakötötte a haját, és egy ki-tudja-milyen foltokkal teli kötényt viselt. Nina anyukája adta neki, és küldött egyet Morgannek is.

Palackok, befőttesüvegek, shakerek sorakoztak a szűkös pultjukon. Morgannek úgy tűnt, mintha mindegyikből fröccsent volna egy kicsi Nina új kötényére.

– Megcsináltam! – Nina szeme tágra nyílt, és a tekintete kissé vad volt. – Én csináltam a pácot a húshoz. Megcsináltam, Morgan. – Kinyitotta a hűtőszekrényt. – Látod?

Morgan óvatosan odahajolt, és a Nina édesanyjától kifejezetten erre a célra kölcsönkapott üvegtál műanyag fóliáján keresztül szemügyre vette a tál tartalmát.

– Ezzel a két kézzel csináltam!

– És úgy néz ki – hajolt közelebb Morgan, beleszagolt –, és az illata is olyan, amilyennek lennie kell. Nem kellene leülnöd?

– Talán. Még hátravan a krumpli. Ha férfit hívunk vacsorára, akkor hús és krumpli a menü. És mivel április van, spárga. És mindezt meg kell főzni, meg kell teríteni az asztalt, méghozzá szépen, és magunkat is ki kell csinosítanunk. Hová tettük az eszünket, amikor ezt bevállaltuk?

– Túl késő már ezen sopánkodni. Az asztal nem gond, az megy neked. De ha mégis gondjaid támadnának, majd segítek. A HGTV-n mindig mutatják, hogyan kell megteríteni az asztalt. Meg tudom csinálni azt az átkozott krumplit. Ha te képes voltál megcsinálni a pácot, akkor én is meg tudom csinálni azt a rohadt krumplit. Hadd csináljam.

Kötényt vett fel. Mire megpucolta és felszeletelte a krumplit, ahogy Nina édesanyjának receptje előírta – idegeskedett, mert a darabkák nem voltak egyforma méretűek –, örömmel látta, hogy a köténye közel sem hasonlít annyira egy Jackson Pollock-festményre, mint Nináé.

Szó szerint követte Nina anyjának utasításait, és ez nem volt egy gyerekjáték, mert pontos mennyiségi egységek helyett olyan utasítások álltak benne, hogy: használd a szemed, használd az orrod.

Tehát elkezdte. Egy tálban összekeverte a fűszereket, szaglászott, használta a szemét. Aztán amikor az egészet összerakta, hozzáadta az olajat, a burgonyát szétterítette egy sütőlapon, és remélte a legjobbakat.

Az asztalt Ninára hagyta, ahol a lány remekelt, ő maga pedig belevetette magát a konyhai takarításba, ahol viszont ő remekelt.

Kimerülten vetette le a munkaruháját, és öltözött át egy levágott szárú khakinadrágba és egy élénk rózsaszín pólóba, és őszintén csodálkozott, hogyan képesek az emberek ezt mindennap végigcsinálni.

És még ott volt a spárga, amivel foglalkozniuk kellett, a zsemle, amit fel kellett melegíteniük. Újra felvette a kötényét.

A folyosón találkozott Ninával, aki frissnek tűnt, mint a tavaszi reggel.

– Szóval csak olajbogyó, sajt, némi nyers zöldség. Ebben a részben jók vagyunk. Kár, hogy a konyha olyan kicsi, hogy nem telepedhetünk ott le mindnyájan.

– Jövő tavasszal – fogadkozott Morgan. – Igazán jó illat van itt, Nina. Olyan illat, mintha tudnánk, mit csinálunk. – Szorosan egymás mellett álltak a konyhában, és a sütőbe bámultak. – Ez is jól néz ki. Biztos vagy benne, hogy a spárgának csak tíz perc kell?

– Anyu tudja – jelentette ki Nina ünnepélyes hangon. – De összevágjuk, mielőtt ideérnek, szóval most. Aztán, mondjuk, úgy negyed nyolc körül, tényleg lazán nekikezdünk a spárgának. Melyik öt percet szeretnéd, a pirítást vagy a párolást?

– Istenem. A párolást.

– Én is azt a részt akarom. Szóval… – Nina előrenyújtotta az öklét. – Háromra.

– A francba – szisszent fel Morgan, amikor Nina köve verte az ollóját.

Hétre már halkan szólt a zene, a sütő melegen tartó módba állítva, az előétel szépen elrendezve.

Pontban hétkor kopogtak.

– Kötényeket le! – parancsolta Nina.

Együtt nyitottak ajtót, és két férfit találtak a küszöbön.

– Egyszerre értünk ide.

Az imádni való Sam a szarukeretes szemüvegében egy csokor rózsaszín tulipánt nyújtott át Ninának, Morgannek pedig egy üveg bort.

– Én pedig fordítva – mondta Luke, és egy csokor lila jácintot nyújtott oda Morgannek egy átlátszó gömbvázában. – Szia, Nina. Luke vagyok – mutatkozott be, és a lány kezébe nyomta az üveg bort.

És a sok munka és aggodalom után végül is minden könnyen ment.

A konyhában zsúfolódtak össze, a bort pedig az étkezőnek titulált alkóvban tették le. Morgan úgy látta, hogy Luke és Sam gyorsan összebarátkozott – az informatikus srácnak és a több mint alkalmi játékosnak bőven volt miről beszélgetnie.

Remélve, hogy a szerencséjük kitart, Morgan vajat dobott a serpenyőbe a spárgához.

– Nincs is jobb a házi kosztnál, amikor úton vagy. – Luke könnyed puszit nyomott a lány arcára. – Nagyra értékelem.

– Reméljük, hogy végül házi koszt lesz belőle, és nem segélykiáltás.

A férfi nevetett.

– Fantasztikus illata van. Használhatom a mosdót?

– Persze. A folyosó a nappalitól balra, az ajtó jobbra.

– Mindjárt kezdődik a tízperces visszaszámlálás – jelentette be Nina, miközben Sam átölelte.

– Nem hiszem el, hogy mindezt ti csináltátok. Egész nap dolgoztatok, aztán ilyen ételt készítettetek.

– Még nem is kóstoltad – emlékeztette Morgan.

– Egész nap dolgoztatok – ismételte Sam, és megcsókolta Nina feje búbját. – Aztán még a vacsora elkészítésével is mennyi időt töltöttetek.

Nina elégedetten felemelte az arcát egy csókra.

– Oké, akkor kezdjük. – Morgan belecsúsztatta a spárgát az olvasztott vajba, a telefonján öt percet állított be. Keverte, rázogatta, és sózásnál, borsozásnál próbálta használni a szemét és az orrát.

Amíg ő a serpenyővel dolgozott, Sam segített Ninának kivenni a hússzeleteket és a krumplit a sütőből, és a helyükre berakta a zsemléket melegedni.

– Csapatmunka. Lejárt az öt percem. Te jössz, Nina.

Helyet cseréltek, Morgan elrendezte a szeleteket egy tálcán, amelyet szintén Nina édesanyjától kaptak, és friss rozmaringot tett hozzá – az utasításnak megfelelően.

– Sajnálom – jött vissza Luke. – Kaptam egy hívást, fel kellett vennem.

– Nem gond, mi közben a célegyenesbe jutottunk. – Morgan a férfira nézett. – Minden rendben?

– Igen, csak egy kis változás a holnapi menetrendben. Segíthetek?

– Töltsd újra a poharakat, hátha szükségünk lesz rá.

Az asztalnál, miután a főzés és a tálalás befejeződött, Sam bekapta az első falatot.

– Mennyei – mondta Ninának, majd Morganre mosolygott.

Nina belekóstolt a húsba.

– Ohó. Ebben jók vagyunk, Morgan. Most mi van?

– Házi készítésű étel útközben. Hölgyeim? – Luke felemelte a borospoharát. – A szakácsokra.

– És anyura. Büszke lesz ránk, Morgan.

A hosszú nap ellenére Morgan minden percet élvezett. Igazi vacsoraparti az otthonában – az első alkalom, hogy nem elvitelre csomagolt vagy hozatott étellel. Beszélgetés, nevetés, Luke kezének időnkénti érintése az övén.

Aranyosnak találta, hogy a férfiak ragaszkodtak hozzá, hogy ők szedjék le az asztalt, és ellazult utána a kávézás során és a pékségben vásárolt vörösbársony-torta mellett.

– Nem szívesen szakítom félbe a bulit. A mai este az utazásom fénypontja. De a napirendváltozás miatt holnap nyolckor már a helyszínen kell lennem.

– Hová mész? – kérdezte Sam.

– Baltimore-ba rendeltek. Egy házfelújítással foglalkozó vállalkozó vett pár sorházat, és szeretné összekötni őket, és azt akarja, hogy okosotthonok legyenek. Úgy néz ki, hogy pár napot ott kell töltenem. Talán hármat. – Vállat vont. – A múlt hét végén beszorították a beosztásomba. Az egyik főnök barátja.

– Reggel nyolcra Baltimore-ban. Korán kell kelned.

– Igen, az biztos – bólintott Ninának –, és szép kihívás. Néhány régi sorházat egy okos városi minivillává alakítani úgy, hogy közben megőrizzük a hely történelmi jellegét. – Körülnézett. – Ezt szívesen megcsinálnám itt is. Jó a házad szerkezete, Morgan.

– Szerintem is. Amikor majd azt a falat kiveszem, talán okosotthont is csinálok belőle.

– Ha megteszed, hívj fel. Gondoskodom róla, hogy beleférj a költségvetésbe. Ígérem. Köszönöm, Nina, és köszönöm az édesanyádnak is. – Felállt. – Minden csodálatos volt. Igazán örülök, hogy megismerhettelek, Sam. És a jövő héten vethetek egy pillantást a rendszeredre. Mindig van rá mód, hogy finomítsunk a meglévőn.

– Az nagyszerű lenne.

Morgan kikísérte.

– Beugrom a bárba, ha visszajöttem. Pár nap múlva. Nem baj, ha hébe-hóba írok neked a magányos baltimore-i hotelszobámból?

– Dehogy.

– Elvihetlek vacsorázni, ha visszajöttem? Talán egy lépést előre a pizzához képest?

– Jól hangzik.

Amikor a férfi megcsókolta, csak kicsit mélyebben, mint az első alkalommal, és a teste egy kicsit szorosabban simult hozzá, arra gondolt, hogy nagyon jól hangzik.

– Sok szerencsét Baltimore-ban.

– Ha jó vagy abban, amit csinálsz, nincs szükséged szerencsére, de elfogadom a jókívánságot. Jó éjszakát, és köszönöm, nagyon köszönöm a vacsorát.

Morgan figyelte, ahogy a férfi a járda mellett álló kocsijához sétál az áprilisi estében, amely kezdett ködösödni az esőtől.

És amikor becsukta az ajtót, arra gondolt, hogy furcsa módon talán mégis van barátja. Átmenetileg.

Nina kikukkantott.

– Hallottam, hogy csukódik az ajtó, szóval… Igazán tetszett a fickó!

– Nekem is – bukkant fel mögötte Sam.

– Nekem is, tehát egyhangúlag elfogadva.

– Meg kellene hívnod vacsorára anyuhoz jövő vasárnap. Ő a te marylandi mamád, és örülne neki.

– Talán. Majd meggondolom. Mára elég volt. Reggel találkozunk, Sam?

– A felmérés szerint igen – mondta Nina, mire a férfi elvigyorodott.

Lefekvéshez készült. Épp amikor bebújt az ágyba, kapott egy sms-t Luke-tól.

Szerda, legkésőbb csütörtök. Addig is hiányozni fogsz.

Morgan elmosolyodott, érezte, hogy melegség árad szét benne, de habozott. Aztán megrázta a fejét, és az igazat válaszolta.

Nekem is hiányozni fogsz. Jó éjt.

Amikor kinyújtózott az ágyban, még mindig mosolygott.

Harmadik fejezet

Tekintettel a korára és a karbantartás hiányára a tulajdonos részéről, nem volt meglepő, amikor Nina autója kedd reggel nem indult.

A segítőkész Sam elvitte a lányt a munkahelyére, a fejét csóváló Larry pedig bevontatta a kocsit a műhelyébe.

Amikor Nina hazaért, arról panaszkodott, hogy kapar a torka, és Larry rossz hírekkel szolgált a javításról.

– Új akkumulátor kell, mondott valamit az ékszíjról, és valami-valamiről meg a sebességváltóról. Larry ötszázra becsüli. – A lány a levegőbe lendítette a kezét. – Huss, és már el is tűnt.

– Sajnálom. Nagyon sajnálom. – És mivel tényleg sajnálta, Morgan keményen megölelte. – Mézes teára van szükséged. Majd én megcsinálom.

– Köszönöm. – Nina lerogyott. A szeme lázasan csillogott, szép bőre sápadt volt. – Utálom a tavaszi megfázást, és ez mintha az lenne. Ezzel és az ötszázzal együtt szarul érzem magam.

– Mit szólnál egy kis leveshez? – Morgan kinyitott egy szekrényt, kivett egy konzervet. – Csirke csillagtésztával. Nem anyád csirkelevese, de…

– Az jó lenne. Azt hiszem, veszek egy forró zuhanyt, aztán bebújok az ágyba a csillagtésztás csirkével, a pirítóssal és teával, és megnézek valami vidám filmet. Aztán kialszom ezt a kaki napot.

– Indulj a zuhany alá, aztán bújj ágyba. Megcsinálom neked a kakinapi kaját, és beviszem.

– A valaha volt legjobb háziúr. Megölelnélek újra, amiga mia, de nem akarom átadni neked, bármit is kaptam el.

Amikor Morgan behozta a tálcát, Nina az ágyban ült a laptopjával és egy doboz zsebkendővel.

– Köszönöm. Nagy, óriási köszönet. Máris jobban érzem magam.

– Holnap talán egy ágyban lustálkodós napot kellene tartanod. – Morgan letette a tálcát, és Nina homlokához érintette a kezét. – Nem úgy tűnik, mintha lázad lenne.

– Csak egy ostoba áprilisi megfázás, és tényleg sok a munka a kertészetben.

– Elviheted a kocsimat, ha bemész.

– Van fuvarom oda-vissza, de kösz. Még nagyobb, óriási köszönet. – Felvette a teát, megfújta, belekortyolt. – Ó, pont ez kell most. Az adósod vagyok.

– Amikor tavaly ősszel összeszedtem azt a gyomorrontást, ki gondoskodott rólam?

– Igen, mert barátnők vagyunk. Korán bevágom a szundit, és kialszom ezt.

– Írj, ha bármire szükséged van. Én nem írok, hátha alszol, de benézek, hogy lássam, alszol-e, amikor hazaérek.

– Mindenem megvan, amire szükségem van, és iszom egy kis NyQuilt. Attól majd biztosan kidőlök. – Belekanalazott a levesbe. – Nem az anyué, de a csirke és a csillagtészta mindig beválik. Jó munkát!

Amikor Morgan a műszakja után hazaért, Nina mélyen aludt. És amikor üres házra ébredt, feltételezte, hogy Nina túl van a nehezén.

A délelőtti órákban Luke küldött egy sms-t, hogy valószínűleg egy nappal tovább marad Baltimore-ban. Morgan egy fürdőszoba átalakításról szóló számla kiállítása és egy terasz építésének költségbecsléséről folytatott telefonos egyeztetés közt olvasta el.

Az irodában ült, amely egyben a recepció szerepét is betöltötte. Az íróasztala mögül a parkolóra látott, de nem bánta, mert így mindig tudta, hogy ki jön és ki megy.

A sarokban anyósnyelv zöldellt, amelyet információi szerint a nagyfőnök felesége helyezett ott el húsz évvel korábban. Mostanra majdnem két méter magasra nőtt, és egy akkora piros cserépben volt, amit a lány nem ért volna át a karjával.

Bill Greenwald, a második generációs főnök, elmondta, hogy az édesanyja erősködött, hogy ez az üzlet szerencsehozója. Amíg ez él és gyarapodik, addig az üzlet is virágzik.

Ava, Bill felesége, még mindig felvette a védősisakot és a szerszámos övet, hogy a munkásokkal együtt dolgozzon. Az építkezésen mindenki tudta, hogy Ava a főnök, méghozzá olyan főnök, akivel nem lehet packázni.

Bob, Bill bátyja, helyi ügyvéd, a dolgok ezen részét intézte. Bill és Ava két gyermeke, Jack és Ella a szüleik mellett dolgoztak.

Morgannek gyakran eszébe jutott, hogy amikor eljön a nap, hogy saját üzletet nyisson, hiányozni fog neki a Greenwaldéknál való munka, és az ő összetartó, de folyton civakodó családjuk.

Miközben az sms-t olvasta, besétált Bill a szokásos egyenruhájában: ács farmer, póló, felette nyitott flaneling.

A haja őszbe csavarodott a Greenwald’s Builders sapka alatt, szögletes, fémkeretes szemüvege mögül kedves tekintetű szempár nézett a világra, a karja izmos volt.

– Látom ezt az arcot. Üzenetet kaptál az új pasidtól?

– Új, de nem nevezném a pasimnak.

– Amikor tudod, akkor tudod – bökött rá a férfi. – Az apám vette fel Avát, és egy hónapig vagy még tovább dolgoztam vele. Nem gondoltam másra vele kapcsolatban, mint hogy tudja, hogyan kell ütni a kalapáccsal, és nem tűri a szarságot. Aztán egy nap felkacagott. Ismered azt a kacagást.

Harsány és pajzán.

– Igen, ismerem.

– Azt a kacagást hallva végem lett. „Ez az, Bill”, mondtam magamnak. „Nincs más választásod. Akár hozzá is szokhatsz.” Ennek szeptemberben lesz huszonhét éve, és már elég jól hozzászoktam. Szóval tudni fogod, amikor tudod. Mindegy, most indulok, hogy találkozzam a felügyelővel a Moreni-ügyben. Utána beugrom a Langston demóhoz, hátha hallhatom azt a kacagást. Ha minden rendben megy, háromra visszaérek. Vagy szólok, ha nem.

– Tartom a frontot.

– Mindig azt teszed.

És szereti csinálni, gondolta Morgan, miközben Bill elment, és ő még elintézett egy-két dolgot.

Megtöltötte a vizes palackját a vízadagolónál, majd visszaült az íróasztalához, és válaszolt Luke-nak.

Remélem, ez azt jelenti, hogy jól megy. Ha visszajöttél, és vasárnap ráérsz, lenne kedved velünk vacsorázni Nina szüleinél?

Eltartott néhány percig, de a férfi válaszolt.

Jól hangzik! Igazán jól megy, és visszamegyek.

Örömmel hallom. A vasárnapi vacsora korán van. Általában négy körül megyünk oda, öt körül eszünk. Figyelmeztetés: Sok ember, sok zaj, sok étel.

Benne vagyok. Felvehetlek négykor?

Persze.

Remélem, péntek este találkozunk, de vasárnap mindenképpen. Mennem kell.

Hozzáadott egy virág hangulatjelet.

Amikor a mosolygós arcú hangulatjel felbukkant a képernyőjén, a férfi a mágneskártyájával épp kinyitotta a hátsó ajtó szánalmas zárját.

Az emberek, különösen a nők, olyan átkozottul ostobák.

Körbepillantott a házban, amely az ő szemében szemétdombnak számított. Mégis, a jó szerkezet, a helyszín miatt megérte.

Be és ki, emlékeztette magát, és egyenesen a lány otthoni irodájába ment. Eltávolította a szoftvert, amelyet az előző hétfő esti „fürdőszobaszünetben” telepített.

Nyoma sem maradhat hátra.

Aztán csak órák kérdése, hogy befejezze ezt a nagyon jövedelmező néhány hetet. Majd a maga módján megkoronázza.

A lány előbb fogja látni, mint ahogy számít rá.

Elképzelte, hogy a bár parkolójában, a kocsija mellett megöli a lányt. De ha nem ő lesz az utolsó – mint általában –, aki kijön, akkor a kocsiban, hátul elbújva várja.

Aztán, meglepetés! Utána pedig a finálé. Kidobja a holttestét, elviszi a kocsit egy baltimore-i társához. Elcseréli a Priust, és már megy is az útjára.

Legalább nem kellett előbb megdugnia. Másfelől viszont olyan ember volt, aki ismerte a célpontjait, és rögtön tudta, hogy Morgan Albright nem az a lány, akit könnyű lefektetni. Időt és fáradságot spórolt neki.

De minden más szempontból könnyű préda volt.

Sebészkesztyűs kezével felnyitotta a lány laptopját.

Elindította, és őszintén csodálkozott, hogy a nő miért nem költötte a nehezen megkeresett pénzét valami újabb modellre.

Már megkezdte az eltávolítást, amikor meghallotta maga mögött a lépések hangját.

Ártatlan mosollyal fordult meg, amikor Nina, aki határozottan rosszul nézett ki, az ajtóhoz lépett.

– Luke? – A hangja rekedt volt, és köhögött, miközben kimondta a nevét. – Mit keresel itt?

– Szia! Rábeszéltem Morgant, hogy engedje meg, hogy feltöltsek néhány szoftvert a laptopjára. Hátul jöttem be. Nem akartalak felébreszteni. – Nem kérdés, hogy a lány beteg, úgyhogy ideje improvizálni. És a legegyüttérzőbb arcát vette fel. – Mondta, hogy nem érzed jól magad, és valószínűleg alszol. Sajnálom, hogy felébresztettelek.

– Tavaszi megfázás. Pocsék. A főnököm hazahozott. Éppen arra készültem, hogy… Honnan tudta Morgan, hogy beteg vagyok? Angie felhívta?

Túl bonyolult, döntötte el a férfi. És a lány biztos látott valamit a tekintetében, mert ő is látott valamit az övében. Azt mondta: fuss!

Mielőtt megtehette volna, a férfi megragadta a laptopot, és erősen meglendítette. Oldalról találta el a fejét, amely aztán a másik oldalon az ajtókerethez csapódott.

Alig adott ki hangot.

Amikor a földre került, a férfi újra meglendítette a laptopot – amúgy is szar darab –, és ismét megütötte.

A csaj elbaszta neki, és most már nem tudja a maga módján lezárni a dolgot Morgannel.

Tehát kénytelen beérni pótlékkal.

– Rossz helyen voltál – mondta, miközben letérdelt, és a hátára fordította a lányt, hogy a torkára fonhassa a kezét. – Rosszkor jöttél betegszabadságra, ribanc. Nem a jó lány vagy, de be kell érnem veled.

Lázba hozta, mindig is lázba hozta, hogy kiszorítsa a szuszt valakiből.

Bár a lány szeme forgott, a sarkával dobolt, igazából nem tért teljesen magához.

Otthagyta a lányt és a törött laptopot a padlón.

Rendbe szedte magát, átkutatta a konyhát, talált egy szemeteszsákot. Beletette Nina laptopját, a telefonját, néhány ékszert, amelyet megítélése szerint nem volt érdemes zálogba csapni, százötvennyolc dollárt talált a táskája és a fehérneműs fiókja között.

Átkutatta Morgan szobáját. Neki már volt néhány tisztességes ékszere. Gyémánt fülbevaló – kicsi, de jó színű és csiszolású –, egy aranymedál – réginek tűnt, valószínűleg családi ékszer. Bedobott mellé néhány ócska bizsut.

Aki nem pazarol, nem szűkölködik, gondolta, miközben pakolt.

A célpontjai mindig tartogattak némi készpénzt a házban. Morganét – öt húszast – egy pár összegöngyölt sportzokniban találta meg.

Felkapta a lány kulcsát a bejárati ajtó melletti tálból, aztán kiment azon az úton, amelyen bejött.

Könyökével betörte a hátsó ajtó egyik üvegét.

Félresikerült és tragikusan végződött napközbeni betörés – így festene.

Nagy kár, milyen szomorú!

A távirányítóval kinyitotta az autót, és az ajándéktáskát a hátsó ülésre dobta.

Kitolatott a kocsibejáróról, és a városközponttal ellenkező irányba indult. Billie Eilish Yesterday-feldolgozását dúdolva Baltimore felé hajtott.

A zápor éppen akkor csapott le, amikor Morgan elindult a munkából. Megnézte az időjárás-jelentést a telefonján. Nyugat felé vonuló, gyors zápor.

Úgy döntött, hogy kivárja, és írt Ninának egy sms-t, hogy ezt közölje, és megkérdezze, nem szeretne-e valami kínai kaját.

A válasz elmaradása miatt komoran ráncolta a homlokát.

– Talán elhúzódó megfázás – mormolta, miközben az esőt figyelte. – Szundít egyet munka után. – A biztonság kedvéért rendelt még egy kis tésztát és édes-savanyú garnélarákot.

Negyedórával később elindult a párás levegőn, napsütésben. Megállt a kínainál, hogy felvegye az összekészített rendelést, a kosárban lévő táskájába tette.

Viszonylag csendes estére számított a Roundban, mivel a szerdai nap általában lassabb volt. Még nem nyitották meg a kerthelyiséget, de hamarosan meg fogják.

Amikor meglesz a saját helye, egy teljes teraszos területet akart pergolával, és fűtőtesteket, hogy a vendégek a leghidegebb vagy legesősebb időjárást kivéve is használhassák.

Több ülőhely, több eladás, több profit.

Amikor nem látta a kocsiját a felhajtón, a szíve riadtan dobbant. Aztán rájött, hogy Ninának biztosan el kellett mennie valahová. Talán még több NyQuilért.

De akkor is, eddig mindig megkérdezte, elviheti-e a kocsit.

Bement, és bólintott, amikor meglátta az üres kulcsos tálat. Felakasztotta a kabátját, elrakta a táskáját, majd kitérőt tett Nina szobája felé.

Határozottan hazajött és újra elment, állapította meg. A papír zsebkendős doboz visszakerült az ágyra.

Még több mézes tea, gondolta, és kiment a konyhába, hogy vizet forraljon, és elpakolja a kínait.

Megdermedt, egyszerűen kővé dermedt, amikor meglátta az ajtó betört üvegét, az üvegszilánkokat a padlón.

Elakadó lélegzettel hátrált, miközben nagy nehezen elővette a zsebéből a telefont. Az agya nem működött azon túl, hogy a kilenc-tizenegyet hívta.

– Kilenc-tizenegy. Miben segíthetek?

– Betörtek. A konyhaajtó.

A hálószobák felé nézett, majd az irodája felé.

És akkor látta meg a kezet, az alkart, a vért a folyosón.

– Istenem! Jaj, istenem! Ez Nina! – Az irodába rohant, lerogyott a padlóra. – Siessenek, kérem, siessenek… Newberry Street 29. Megsérült. Vérzik. Nem mozdul.

– A segítség már úton van. Meg tudná mondani a nevét?

– Morgan. Nina megsérült, csupa vér. Azt hiszem… azt hiszem, meghalt. Nem, nem, nem! Mit tehetnék? Mit tegyek?

– Morgan, a betörő a házban van?

– Nem tudom. Fogalmam sincs. Nem lélegzik. Nem találom a pulzusát. Segítsenek!

– Jön a segítség. Hallja a szirénákat? Ki kellene mennie, Morgan, hogy várja a mentőket, a rendőrséget.

– Nem hagyom itt. Nem kéne újraélesztenem? Voltam tanfolyamon. Kihűlt. Istenem, annyira hideg! Hoznom kellene egy takarót.

– Nina hideg?

– Hozok takarót.

– Morgan, a mentő most érkezik. Hallja a szirénákat? Menjen, és engedje be őket, Morgan. Nyissa ki az ajtót!

Futás közben a kanapéhoz ugrott, lekapta róla a takarót, majd felrántotta a bejárati ajtót.

– Siessenek, kérem. Hideg, és csupa vér. Nem tér magához.

A mentősök mögé szaladt, aztán csak állt szájára szorított kézzel.

Egyikük, egy sötétvörös hajú, szelíd kék szemű nő ránézett.

– Hölgyem, mióta van ilyen állapotban?

– Nem tudom. Most értem haza. Késésben voltam, az eső és a kínai kaja miatt, hazaértem, és megláttam a törött üveget, aztán Ninát. Magához tudják téríteni?

– Majd én jelentem – mormolta a másik mentős, a nő pedig Morganhez lépett.

– Üljünk le.

– Kórházba viszik? – Valami kemény és súlyos nyomta a mellkasát. Nem kapott levegőt. Valami magas és éles csengett a fülében. – Kórházba kell mennie.

– Sajnálom, nagyon sajnálom, de nem tehetünk semmit. A barátnője meghalt.

– Nem. Nem.

– Sajnálom. Sokkos állapotban van. Üljünk le.

– Nem. Nem – ismételte Morgan, még akkor is, amikor a mentős a kanapé felé vezette. – Én… elejtettem a kaját. A padlóra ejtettem.

– Majd később aggódunk emiatt.

Leültette Morgant a kanapéra, majd ráterítette a takarót, amikor a lány remegni kezdett.

Felnézett, amikor két egyenruhás lépett be a nyitott ajtón.

– A társam a holttest mellett van a folyosón. A kilenc-tizenegyet hívó sokkos állapotban van. A holttest kihűlt, legalább pár órája halott. Meg tudja mondani a nevét?

– Morgan. Morgan Albright. Ő Nina, Nina Ramos. – Ömleni kezdtek a könnyei. – Kérem, nem tudna segíteni rajta?

– Hozok magának egy kis vizet. Maradjon ülve, és beszéljen ezzel a rendőrrel.

– Ms. Albright. – A zsaru leült mellé. Morgan megpróbált az arcára fókuszálni, de a tekintete el-elhomályosult. – Randall vagyok. Elmondaná, mi történt?

– Nem tudom. Nem tudom. Esett az eső. Nem akartam esőben hazajönni, ezért vártam, és kínait akartam, ezért vettem elhozatalra. Nina nem válaszolt, amikor írtam neki, de megfázott, és azt hittem, talán szundikál. Talán. És az autóm eltűnt, az övé pedig a műhelyben van, szóval talán elvitte valamiért. De nem gond. Ő is tudja, hogy nem gond.

– Az autó? Milyen márka?

– Ööö, köszönöm. – Most minden távolinak tűnt, messzinek. Mintha egy távcső rossz végén nézné. Elvette a vizet, mindkét remegő kezét használta, hogy felemelje. – Prius.

– Milyen színű, milyen évjáratú? Tudja a rendszámot?

– Kék. Sötétkék. 2019-es. Nem emlékszem a számra. Nem jut eszembe.

– Semmi baj. Hazajött, és megtalálta Ninát?

– Hazajöttem, és benéztem a szobájába. Hazajött a munkából, mert ott volt a doboz zsebkendő az ágyon. Megfázott. Én pedig teát akartam főzni neki. Feltettem a vizet forrni. Elfelejtettem, hogy le kell kapcsolnom.

– Lekapcsoltam – mondta neki a mentős. – Minden rendben.

– Láttam a törött üveget. Megláttam, megijedtem, és hívtam a kilenc-tizenegyet. Aztán megláttam Ninát. Láttam a karját és a vért.

– Hol volt, mielőtt hazajött?

– A munkahelyen. A Greenwald’s Buildersnél. Eleredt az eső.

– Pont öt óra körül. Nem sokáig tartott.

– Nem. Megnéztem a telefonomon, úgyhogy kivártam, és beugrottam a kínaiért.

– Mivel jött haza?

– A kerékpárommal. Általában biciklivel járok a munkahelyemre, ha jó az idő. És ha Ninának nincs randija, nekem pedig van időm, akkor általában eszünk valamit, mielőtt visszamegyek dolgozni.

– A Greenwald’shoz?

– Nem, nem. A Next Roundba.

– Maga a csapos – mondta Randall. – Éreztem, hogy ismerem magát valahonnan. Jártam már ott néhányszor. Ms. Albright, van valaki, akit felhívhatnánk magának, van, ahol megszállhatna ma éjszakára?

– Itt lakom.

– Talán van egy másik hely, ahol ma éjjel aludhatna?

– Én nem… – Ekkor tudatosult benne, keményen belényilallt, és minden gonosz fókuszba került. – Meghalt. Nina halott. Valaki betört, és ezt tette vele. Nincs semmink, ami érne valamit. Nincs semmink.

– Nézzünk körül, hátha észrevesz valamit, ami hiányzik. Mit szólna Nina szobájához?

Morgan felállt, és a szörnyű valóságot felfogva Nina szobájába ment.

– Nem látom a laptopját. A szüleitől kapott egy MacBookot karácsonyra. Nem erre, hanem a tavalyira. Rózsaszínű volt. A tokja. És a telefonját… iPhone. De az a zsebében is lehet. – Nagy levegőt vett. – Valaki kutakodott a szekrényében. Rendetlen, de nem hagyja így nyitva a fiókokat.

– Bele tud nézni anélkül, hogy bármihez is hozzáérne?

– A dobozok a földön vannak. Az ékszereit átláthatóan rendszerező dobozok. Semmi fontos értéke sem volt, de az ékszereit azokban a dobozokban tartotta, és azok most a padlón vannak. Volt némi készpénze, nem tudom, mennyi, de volt egy kevés a fehérneműi között. Nem lehetett több száz dollárnál.

– Még valami?

– Nem tudom.

– Nézzük meg a maga szobáját.

Átment a folyosón, nagy levegőt vett.

– Nem vagyok rendetlen. Valaki átkutatta a dolgaimat. Volt, ó, istenem, volt egy kicsi gyémánt fülbevalóm és egy antik arany medálom, amely a dédnagymamámé volt. Minden más csak utánzat volt. Öt húszas volt belegöngyölve abba a zokniba, ott a padlón.

Behunyta a szemét, érezte, hogy megtántorodik. Megfeszítette a testét.

– A laptopom az irodámban. Abban a szobában, ahol… a másik szobában. A padlón volt. A padlón volt, összetörve és véresen. Korábban nem is tudatosult bennem. Ütöttek vele. Eltört és véresen hevert a padlón. Azzal ütötték le és ölték meg Ninát. És én nem voltam itthon, hogy segítsek neki.

Próbálta letörölni folyamatosan ömlő könnyeit.

– A távirányító nem volt a bejárati ajtó melletti tálban. Meglátták, és egyszerűen elhajtottak a kocsimmal, miután ezt tették Ninával. – Újabb lélegzetet vett. – A rendszám 5GFK82.

– Ez nagyon hasznos.

– Meg kell találniuk, aki ezt tette. Nina bármit odaadott volna nekik, amit csak akarnak. Nem kellett volna ezt tenniük. A Let It Bloom kertészetben dolgozik. Valaki biztosan hazahozta kocsival, mert az övé a műhelyben van. Tehát valaki tudni fogja, mikor ért haza. Az anyja…

Ez megtörte, ezért lerogyott a padlóra, és szabad folyást engedett a könnyeinek.

Enyhe nyugtatót akartak adni neki, de nem fogadta el. Nem maradt mása, csak az érzés, és azt nem fogja elengedni. Arra biztatták, hogy valahol máshol szálljon meg, amíg ők megteszik, amit kell.

Nem ment el.

Kint ült, egyedül. Kényszerítette magát, hogy felhívja a bárt, ami újabb könnyeket fakasztott, és újabb ajánlatokat váltott ki, hogy aludjon máshol.

Egyszer csak megjelent Bill. Morgan feltételezte, hogy az éjszakai főnöke felhívta a nappali főnökét.

Bill nem szólt semmit, csak leült mellé, átkarolta.

– Most hazajössz velem – mondta, miután a lány túljutott az utolsó sírógörcsön.

– Nem tudok. Képtelen vagyok rá. Úgy érzem, ha most elmennék, sohasem tudnék visszajönni. Úgy érzem, hogy sohasem tudnék itt élni, ha ma este elmennék. Ez az otthonom.

Szükségem van az otthonomra.

– Megjavítom azt a törött üveget, és teszek egy zárat az ajtóra. Addig nem megyek el, amíg nem mondják, hogy ezt megtehetem. És megkérem Avát, hogy hozza ide a kocsimat. Azt fogod használni. Nekem ott a kisteherautó. Nem hagylak itt kocsi nélkül. Az fix.

– Oké. Köszönöm. Meg kell keresniük a kocsimat, hogy megtudják, ki tette ezt. Aztán örökre le kell csukni őket.

– Arra mérget vehetsz, édesem. Holnap ne gyere be dolgozni. Ne gyere be, amíg úgy nem érzed, hogy képes vagy rá. Megértetted?

– Holnap szeretnék elmenni… el kell mennem Nina családjához. Ma este nem akarok odatolakodni. Egyszerűen csak érzem, hogy ma este nem kellene ott lennem. És Sam… A rendőrség azt mondta, hogy beszélnek vele, egyelőre nem akarják, hogy elmondjam neki. Nem vagyok ostoba, meg akarnak győződni róla, hogy nem volt itt. Sam sohasem bántotta volna Ninát, de beszélniük kell vele. Holnap beszélnem kell vele.

– Ha bármire szükséged van, rengeteg ember ugrik, hogy segítsen. Te számítasz errefelé, Morgan. – Megveregette a lány térdét. – Megnézem, nekiláthatok-e az ajtójavításnak.

Amikor jóval éjfél után végre egyedül maradt – inkább tűnt napoknak, mint óráknak –, ránézett a névjegykártyára, amelyet az egyik zsaru adott neki. A tetthely feltakarításához.

A tetthelyet, az ő szavaikkal élve, már megtisztították, mintha csak egy koszos edényeket tartalmazó asztalt takarítottak volna le.

A tetthelyet, ahol Nina meghalt.

De nem fogja hívni őket. Nináról volt szó, és ő maga csinálja meg. Ez az utolsó dolog, amit igazán megtehet valakiért, akit testvéreként szeretett.

Így hát késő éjjel, a csendtől visszhangzó házban elővette a vödröt, a súrolókefét.

Elvitték a laptopot – bizonyíték, mondták. Fényképeket és videókat készítettek, és ujjlenyomatokat kerestek. A nyomozók beszéltek vele – egyre csak kérdezgették, újra meg újra. De ott hagyták a vért a padlón, az ajtófélfán, az irodája falán.

Sokáig tartott, tovább, mint hitte, mert egyszer rosszul lett, aztán kétszer összeomlott. De sikerült. Ha kell, végigcsinálná az egészet újra fényes nappal is.

Kidobta a kínai kaját, és megivott egy pohár bort, remélve, hogy az majd segít elaludni.

És a csendben, az ürességben lefeküdt Nina ágyába, átölelte a párnát, amelynek olyan illata volt, mint Nina samponjának.

Bár azt hitte, hogy már az összes könnyét elsírta, ismét sírva fakadt.

Amikor felvirradt egy újabb áprilisi nap reggele, végre békés álomba merült.

Negyedik fejezet

Morgan a vizet taposta a bánat kútjában. Nem süllyedhetett el benne, nem engedhette meg magának, hogy egyszerűen alámerüljön. Újra beszélnie kellett a rendőrséggel. Válaszolnia kellett a kérdésekre, hivatalos vallomást kellett tennie. Ez frissen tartotta a bánatot, és mélyebbé tette a kút vizét.

Nina családja az ő családjává is vált, és nem tudott volna segíteni rajtuk, ha elsüllyed. Mellettük volt, velük gyászolt, és mindent megtett, hogy segítsen a temetés előkészületeiben.

Mindkét főnöke ragaszkodott hozzá, hogy vegyen ki egy hét szabadságot, a munkatársai pedig ételt hoztak neki. Egytálételeket, tésztaféléket, sonkát, csirkét.

Megosztotta Sammel. Amikor a férfi nem Nina családjával volt, akkor vele töltötte az időt.

Neki is megvolt a saját kútja.

Morgan mellette ült, miközben mindketten a legújabb ragus tálban turkáltak.

– Még mindig semmi hír a kocsidról?

– Semmi. – Mivel a férfi hozott bort hozzájárulásaként az ételhez, amelyet egyikük sem kívánt igazán, Morgan belekortyolt a poharába. – Szerintem keresztet vethetek rá. A zsaruk nem mondják így nyíltan ki, de annak alapján, amit mondanak, elég nyilvánvaló. Ma adtam be a kártérítési igényemet a biztosítónak.

A férfi együttérzően megsimogatta a kezét.

– Rémálmok?

– Igen, vannak.

– Nekem is. Továbbra is áll az ajánlat, hogy bármelyik éjszaka itt maradok, amikor csak akarod, vagy az, hogy átjössz hozzám aludni.

– Tudom.

– Vagy ha rossz éjszakád van, csak hívj fel.

Most Morgan simogatta meg a férfi kezét.

– Fordítva is áll a dolog. Bill nagylelkűen kölcsönadta a kocsiját, de el kell kezdenem keresni egyet, mielőtt visszamegyek dolgozni.

– Ha segítségre van szükséged, csak szólj.

– Köszönöm.

Nem említette, hogy a biztosítási összeg sokkal kevesebb lesz, mint amennyit a már használt és rengeteg kilométert futott autóért fizetett… leszámítva a magas önrészt.

De ez egy másik nap gondja.

– Ma befejeztük Nina szobájának összepakolását a húgával és az anyjával. – Bólintott, amikor a tekintete találkozott a lányéval. – Beugrottam a szüleihez, mielőtt idejöttem. A képek, amelyeket segítettél nekik kiválasztani a szertartásra, tökéletesek.

– Nem engem hibáztatnak.

– Mert nem is te vagy a hibás.

– Az eszem tudja. Vagyis már majdnem elfogadja. De… Soha, de soha nem hittem volna, hogy ide betör valaki. Őszintén szólva, mi haszna volt annak a rohadéknak? Még a kocsi sem ér annyit. Ha jobb zárakat szereltettem volna fel, vagy befektettem volna egy riasztórendszerbe.

– Hagyd abba! – A férfi ezúttal megfogta a kezét, és el sem engedte. – Ezt most hagyd abba. Sms-t írt, hogy a főnöke hazaküldte. Mondhatnánk, hogy mi lett volna, ha a főnöke nem küldi haza. Mondhatnánk, mi lett volna, ha átjövök, és hozok neki valami megfázás elleni gyógyszert, főzök neki egy kis levest vagy bármit. Rengeteg a „mi lett volna, ha”. De az a helyzet, hogy senki sem hibáztatható, csak az, aki ezt tette. Senki.

Mivel ezt Morgan is tudta, bólintott. De akkor is…

– Olyan nehéz volt az utolsó dolgait is bedobozolni, Sam, és kivinni a szobájából. Egyedül bemenni oda, és semmi sem maradt belőle ott.

– Szeretett itt lakni veled. Tudtam, hogy pokoli nehéz lesz rábeszélnem, hogy költözzön hozzám, mert szeretett itt élni veled.

Könnyek fojtogatták Morgan torkát.

– Meg akartad kérni?

– Még egy kicsit várni akartam. – Félmosollyal kocogtatta meg a halántékát. – Stratégia. Tudom, hogy csak néhány hete vált köztünk komollyá a dolog, de én már sokkal régebben komolyan vettem őt.

– Tudta.

– Tényleg?

És a férfi szemében látta a bánatot, amely éppoly mérhetetlen volt, mint a sajátja.

– Ó, igen. Te nem csak fellángolás voltál neki, Sam. Kellett volna győzködés, némi idő, de igent mondott volna.

– Hogyan fogjuk túltenni magunkat rajta, Morgan? Mihez kezdünk nélküle?

– Fogalmam sincs. Arra gondolok, hogyan festettük ki a hálószobáját, mielőtt beköltözött. Csak néhány héttel azelőtt szereztem meg ezt a helyet, szóval Nina tényleg a kezdetektől fogva itt volt. Mire végeztünk, már a hajába, az arcára is jutott abból a lila festékből.

Morgan olyan tisztán látta Ninát, mintha előző nap történt volna a dolog.

– És ahogy megmutatta, hogyan kell virágot ültetni, és nem fogadta el a nemet, hanem elrángatott az első Ramos családi vacsorámra.

– Semmi sem fogható hozzájuk.

– Össze akart hozni Rickkel, a bátyjával.

Sam ivott egy kis sört.

– Igen, nos. Nem.

Erre Morgan kicsit felnevetett, bár a torka elszorult.

– Emlékszem arra az estére, amikor behozott a Roundba, hogy felmérhesselek.

– Tequilát ittunk.

– Igen. És ó, istenem, aznap este, amikor vacsorát készítettünk. Amikor hazaértem a munkából, pont ott állt. A konyha úgy nézett ki, mintha bombát robbantott volna. Neki pedig vadul villogott a szeme, mert sikeresen elkészítette a húshoz való pácot.

– Nagyon jó este volt.

– Kiváló este volt.

Tovább tologatta az ételt a tányérján.

– Még mindig nem hallottál Luke-ról?

– Azt hiszem, az autómhoz hasonlóan ő is örökre eltűnt. Nem válaszolt a Ninával kapcsolatos üzenetemre vagy hívásomra. Vannak emberek, akik egyszerűen nem bírják, vagy nem akarják kezelni az érzelmi megrázkódtatásokat. – Vállat vont. – Jobb is így, mielőtt komolyabbra fordult volna a dolog.

– Nagyon megbízható fickónak tűnt.

– Átutazó, ezt már az elején nyíltan megmondta. De addig is megbízható. – Ismét vállat vont. – Mostanra eltűnt. Nem számít – mondta, és komolyan gondolta.

Mielőtt Sam elment, szokásához híven ellenőrizte a hátsó ajtó zárjait.

– Holnap találkozunk. Vagy felvehetlek és elvihetlek, ha akarod.

– Nálam van Bill autója.

– Még soha nem voltam gyászmisén.