Borítószöveg

NEW YORK TIMES BESTELLER

Reménnyel teli kötet mindazoknak, akik néztek már szembe betegséggel vagy veszteséggel

Azon nyáron, amikor Suleika Jaouad lediplomázott a Princeton egyetemen, ahol közel-keleti tanulmányokat folytatott, arra készült, hogy elkezdi a felnőttek életét élni; szerelmes lett és Párizsba költözött, hogy valóra váltsa régóta dédelgetett álmát, és haditudósító legyen. Ám hamarosan egy egészen másféle háborús övezetben találta magát. Néhány héttel a huszonharmadik születésnapja előtt kiderült: leukémiája van, és a túlélés esélye harmincöt százalék. Az élet, amelyet elképzelt magának, egyetlen szempillantás alatt semmivé foszlott. Az ezután következő négy évet nagyrészt kórházi ágyakban töltötte, és az életéért vívott harcáról az Emmy-díjjal kitüntetett Life, Interrupted (Megszakított élet) című, a New York Times-ban vezetett rovatában tudósított.

Ezerötszáz napot töltött el úgy, hogy egyetlen cél lebegett a szeme előtt: túlélni, bármi áron. És miután túlélte, ráébredt, hogy fogalma sincs, hogyan kellene élnie. Hogyan legyen képes mindazok után, amin keresztülment, visszatérni az életbe? Hogyan nyerhetné vissza mindazt, amit elveszített?

Suleika Jaouad arra vállalkozott, hogy új társa, Oscar, egy örökbefogadott kutya társaságában beutazza Amerikát, és száz nap alatt tizenötezer mérföldet tesz meg egy lakóautóval. Elhatározta, hogy találkozik azokkal az ismeretlenekkel, akik a kórházban töltött években írtak neki: egy floridai kamaszlánnyal, aki ugyancsak a rákkal vívott harcot, egy fiát gyászoló kaliforniai tanárral, és egy texasi halálra ítélttel, aki éveket raboskodott magánzárkában. Utazása ráébresztette Jaouadot arra, hogy a beteg és az egészséges emberek között húzódó határ illékony, és hogy legtöbbünk e két birodalom között ingázik egész életében.

A Két királyság határán szívbe markoló krónikája a betegségnek és a gyógyulásnak, melyben Jaouad nagy szenvedéllyel és érzékenységgel tárja fel, hogy mit jelent túlélőnek lenni és újrakezdeni.

Suleika Jaouad esszéi többek között a The New York Times Magazine-ben, a Vogue-ban és az NPR-on jelentek meg. Emellett megalapította az Isolation Journals elnevezésű globális projektet azzal a céllal, hogy segítsen az embereknek inspirálódni és közösségre lelni a megpróbáltatást jelentő időkben. A Két királyság határán az első könyve.

Fordította

Bakonyi Berta

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Suleika Jaouad: Between two kingdoms –
A memoir of a life interrupted

Published in the United States by Random House,
an imprint and division

of Penguin Random House LLC, New York.

BETWEEN TWO KINGDOMS by Suleika Jaouad © 2021

Hungarian translation © 2022 Bakonyi Berta

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv: Jacket photograph © Daniel Schechner

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Orosz Anna

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

ISBN 978-963-604-018-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Melissa Carrollnak és Max Rivónak –
a betűk mögött meghúzódó életeknek.

És mindenki másnak,
aki túl hamar kelt át a nagy folyón.

A halálig minden egyéb az élet része

MIGUEL DE CERVANTES

Tartalom

Előszó

Térkép

ELSŐ RÉSZ

1 VISZKETÉS

2 MÉTRO, BOULOT, DODO

3 TOJÁSHÉJ

4 ŰRUTAZÁS – SZÉDÍTŐ SZÁGULDÁS

5 ÚJRA OTTHON

6 VÍZVÁLASZTÓ

7 KELLEMETLEN REAKCIÓK

8 SELEJTES ÁRU

9 BUBORÉKBAN

10 ÜTEMSZÜNET

11 MEGREKEDVE

12 KLINIKAI VIZSGÁLAT BLUES

13 A SZÁZNAPOS PROJEKT

14 TRANSZPLANTÁCIÓS TANGÓ

15 A TELESZKÓP KÉT VÉGÉN

16 A REMÉNY HÁZA

17 A SZABADSÁG KRONOLÓGIÁJA

18 A VAKARCS

19 AKVARELL ÁLMOK

20 SZEDETT-VEDETT TÁRSASÁG

21 HOMOKÓRA

22 UTUNK VÉGÉN

23 EGY UTOLSÓ SZÉP ÉJSZAKA

24 VÉGE

MÁSODIK RÉSZ

25 SENKIFÖLDJE

26 ÁTMENETI RÍTUSOK

27 AZ ELSŐ LÉPTEK

28 A HÁTRAMARADOTTAK

29 HOSSZÚ ÚTKERESÉS

30 BŐRBE VÉSVE

31 A FÁJDALOM ÉRTÉKE

32 SALSA ÉS A VÉGÍTÉLETVÁRÓK

33 KÜLDJ EGY BROOKE-OT

34 HAZATÉRÉS

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Előszó

Könyvem megírásához naplóimra, orvosi leleteimre, a történetben felbukkanó szereplőkkel készített interjúimra, valamint emlékezetemre hagyatkoztam. Eredeti levelek kivonatait is közöltem; némelyiket a tömörség kedvéért némileg szerkesztett formában.

Bizonyos szereplők anonimitásának megőrzése érdekében néhány részletet, valamint betűrendben a következő neveket is megváltoztattam: Dennis, Estelle, Jake, Joanie, Karen, Sean és Will.

ELSŐ RÉSZ

1
VISZKETÉS

A viszketéssel kezdődött az egész. Nem valamiféle metaforikus viszketegséggel, hogy kedvem támadt volna beutazni a világot, vagy valamiféle életnegyedi válsággal, hanem szó szerinti, fizikai viszketéssel. Őrjítő viszketéssel, ami aludni sem hagyja az embert, amitől tíz körömmel vakarná le a bőrét, és amely akkor jelentkezett először, amikor utolsó éves voltam a főiskolán. Először a lábfejem tetején, aztán felkúszott a lábszáramon, egészen a combomig. Igyekeztem kibírni, hogy ne vakarjam, csakhogy nem akart szűnni, ezernyi láthatatlan szúnyogcsípésként terjedt szét a bőrömön.

Kezeim öntudatlanul kúsztak egyre lejjebb a lábamon, körmeim enyhülést keresve szántottak végig farmeromon, mielőtt a nadrágszár alá befúrva magukat egyenesen a húsba vájtak. Viszketett az egyetemi filmlaborban, ahol részmunkaidőben dolgoztam. Viszketett a könyvtári olvasófülke asztala alatt. Viszketett a sörtől iszamós pincehelyiségekben, ahol a barátaimmal táncoltam. Alvás közben is viszketett. Savót szivárgó kaparások lepték el a testemet, hamarosan vastag var és friss sebek hímezték ki lábamat, mintha csak rózsabokor szaggatta volna. A bensőmben dúló csata véres hírnökei.

– Elképzelhető, hogy valami parazita, amit külföldi tanulmányai során szedett össze – vélekedett a kínai természetgyógyász, mielőtt rossz szagú táplálék-kiegészítőkkel és keserű gyógyteákkal eresztett volna útnak. Az egyetemi rendelőben az egyik nővér ekcémára gyanakodott, és kenőcsöt ajánlott rá. Egy háziorvos arra jutott, a stressz okozhatja, és szorongásgátlókat adott kipróbálásra. De egyikük sem tűnt biztosnak a dolgában, úgyhogy igyekeztem nem csinálni nagy ügyet belőle. Abban reménykedtem, majdcsak elmúlik magától.

Reggelente kollégiumi szobám ajtaját résnyire nyitva kémleltem körbe a folyosót, és törölközőbe csavarva sprinteltem a közös fürdőszobáig, mielőtt még valaki megláthatta volna végtagjaimat. Miközben nedves ronggyal lemostam őket, a lefolyóban örvénylő bíbor csíkokat néztem. Drogériákban vásárolt, varázsmogyorós csodaszerekkel pacsmagoltam be magam, és orromat befogva nyeltem a keserű teakotyvalékokat. Miután az idő túl melegre fordult ahhoz, hogy minden nap farmert húzhassak, beruháztam néhány matt, fekete harisnyanadrágba. Sötét lepedőket vettem, hogy elrejtsem a rozsdaszín foltokat. És ha szexre került a sor, csakis leoltott villany mellett lehetett róla szó.

A viszketéssel együtt kezdődtek a napközbeni szunyókálások is. Eleinte két órára szundítottam el, majd négy, végül hat órára. Mintha a szervezetemnek semennyi alvás nem lett volna elég, hogy kipihenhesse magát. Kezdtem elbóbiskolni a zenekari próbák és az állásinterjúk alatt, határidős munkáim és vacsora közben is, csak hogy felébredve még kimerültebbnek érezzem magam.

– Soha életemben nem voltam még ilyen fáradt! – vallottam be egy nap órára menet a barátaimnak.

– Én sem, én sem! – kontráztak rá. Mindenki fáradt volt. Több napkeltét láttunk az utolsó szemeszterben, mint addig egész életünkben, mert miután hosszú órákat töltöttünk el a könyvtárban a szakdolgozatunk megírásához, hajnalig tartó alkoholgőzös bulikban tomboltuk ki magunkat. A Princeton kampuszának szívében laktam, egy fiatornyokkal és grimaszoló vízköpőkkel szegélyezett, neogótikus kollégiumi épület legfelső emeletén. A hosszúra nyúlt éjszakák végén a barátaim nálam gyűltek össze még egy búcsúpohárra. Hatalmas katedrálüveg ablak volt a szobámban, előszeretettel telepedtünk a párkányára, hogy a lábunkat lógatva bámuljuk a hazafelé botorkáló, részeg mulatozókat, miközben a nap első, borostyánszín sugarai sávokat festettek a kövezett udvarra. A diploma már felsejlett a láthatáron, mi pedig eltökéltük, hogy kiélvezzük az utolsó, együtt töltött heteket, mielőtt mind szétszóródnánk, még ha ehhez a végsőkig is kell feszegetnünk testünk korlátait.

Ám engem mégis az aggasztott, hogy az én fáradtságom más.

Miután a többiek távoztak, és egyedül feküdtem az ágyban, úgy éreztem, mintha valami a bőröm alatt lakmározna, utat tör magának az ereimben, és a józan eszemet csócsálja. Ahogy az erőm egyre inkább elpárolgott, és hevesebbé vált a viszketés, azt mondogattam magamban, hogy a parazita étvágya nő. Csakhogy a szívem mélyén kételkedtem ennek a parazitának a létezésében. Azon kezdtem töprengeni, vajon nem velem van-e baj.

Az elkövetkező pár hónapban mintha hajótöröttként hánykolódtam volna, és igyekeztem belekapaszkodni bármibe, ami a felszínen tarthatott. Egy darabig elboldogultam. Lediplomáztam, aztán az évfolyamtársaimmal együtt vettem részt a New York városába tartó tömeges exodusban. A Craigslisten találtam egy hirdetést, melyben egy régi Canal Streeti gyárépület egész emeletét elfoglaló lakásban kínáltak szobát egy művészellátó üzlet fölött. 2010 nyarát írtuk, a hőhullám mintha kiszívta volna a városból az oxigént. Amint felbukkantam a metróaluljáróból, rothadó szemét szaga csapta meg az orromat. A járdákon ingázók és hamis designertáskákra vadászó turisták tülekedtek. A harmadikra kellett felkapaszkodni a lakáshoz, és mire felvonszoltam a bőröndömet az ajtajáig, fehér trikóm áttetszővé vált a verejtéktől. Bemutatkoztam kilenc új lakótársamnak. Mind a húszas éveikben jártak, és reménybeli mindenfélék voltak: három színész, két modell, egy szakács, egy ékszerműves, egy mesterképzős egyetemista, és egy pénzügyi elemző. Havi nyolcszáz dollárt kóstáltak a papírvékony gipszkartonnal leválasztott, ablaktalan odúk, melyeket a kapzsi tulaj mind úgy húzatott fel, hogy a lehető legjobb boltot csinálja.

Az Alkotmányos Jogok Központjánál sikerült kifognom egy nyári gyakornoki melót, és amikor a legelső napomon beléptem oda, áhítattal töltött el a tudat, hogy egy levegőt szívhatok az ország legrettenthetetlenebb polgárjogi ügyvédeivel. Fontosnak éreztem a munkám, de a gyakornoki pozícióhoz nem járt fizetés, miközben New Yorkban élni olyan volt, mintha hatalmas lyuk tátongana a bukszámon. A tanév alatt félretett kétezer dollárt hamar eltapsoltam. Még az esti bébiszitterkedés és éttermi kisegítés mellett is alig-alig húztam ki valahogy.

Ha elképzeltem a – tágas, de egyelőre üres – jövőmet, rám tört a rettegés. De ha néhány pillanatra engedélyeztem magamnak egy kis álmodozást, izgalommal is töltött el. Ha arra gondoltam, ki lehet belőlem, és hogy hova sodor az élet, úgy éreztem, a lehetőségek végtelenek; akár egy gombolyag, melyről a szál jóval lelki szemeim láthatárán túl bomlik le. Felötlött bennem, hogy mi lenne, ha tudósító lennék Észak-Afrikában, ahonnan édesapám származott, és ahol gyerekkoromban én is éltem egy rövid ideig. Eljátszottam az ügyvédi diploma gondolatával is, ami bölcsebb tervnek tűnt. Őszintén szólva pénzre volt szükségem. Csak azért járhattam elit egyetemre, mert teljes ösztöndíjat nyertem el. De idekinn, a való világban nekem nem volt meg az a biztonsági hálóm – befektetési alapok, családi kapcsolatok, hat számjegyű fizetés a Wall Streeten –, ami a legtöbb évfolyamtársamnak igen.

Könnyebb volt a jövő bizonytalanságán rágódnom, mint egy másik, még nyugtalanítóbb változással szembenéznem. Az utolsó szemeszter alatt úgy vettem fel a harcot az állandó kimerültséggel, hogy csak úgy nyakaltam a koffeintartalmú energiaitalokat. Amikor már ez sem hatott, egy srác, akivel egy rövid ideig jártam, adott az Adderalljából, hogy valahogy túléljem a záróvizsgákat. De hamarosan ez sem volt elég. A baráti körömben partikelléknek számított a kokain, és mindig akadt egy-két srác, aki ingyen is megkínált másokat egy-egy csíkkal. A szeme se rebbent senkinek, amikor én is elkezdtem szívni belőle. Kiderült, hogy a Canal Street-i lakótársaim is nagy partiarcok. Úgy kezdtem élni a pörgetőszerekkel, ahogy mások dupla eszpresszót kérnek a csészéjükbe: eszközként egyre súlyosabb kimerültségem leküzdésére. Ezt írtam a naplómba: Maradj a felszínen!

A nyár utolsó napjaira alig ismertem magamra. Az ébresztő fojtott hangja tompa késként hasított nyugtalan álmom közepébe. Minden reggel, miután kikászálódtam az ágyból, a földig érő tükör elé álltam, hogy számba vegyem a legfrissebb károkat. Újabb és újabb helyeken borították kikapart sebek és alvadt vércsíkok a lábam. Hajam fénytelen, csapzott hullámokban csüngött a derekamig, de túl fáradt voltam hozzá, hogy kifésüljem. Nagy, véreres szemeim alatt az árnyas félholdakból sötét holdak lettek. Ahhoz is túlzottan kiégettnek éreztem magam, hogy a napfényre merészkedjek, így egyre később jártam be gyakornoki munkahelyemre, míg végül egy nap már be sem mentem.

Nem tetszett az, akivé lettem. Olyan emberré váltam, aki minden napjába csak úgy belezuhan; aki örökké mozgásban van, anélkül, hogy tudta volna, merre tart; aki minden egyes éjszaka után rekonstruálni próbálja a filmszakadása közben történteket, mint valami magánnyomozó; aki soha nem tartja be, amit ígért, és aki még a szüleinek se képes felvenni a telefont, annyira cikinek érzi magát. Ez nem én vagyok – meredtem undorral a tükörképemre. Össze kell szednem magam. Rendes, fizető munkát kell találnom. El kell szakadnom az évfolyamtársaimtól és a Canal Streeti bandától. El kéne húznom New Yorkból, mégpedig gyorsan!

Egy augusztusi reggelen, pár nappal azután, hogy búcsút intettem gyakornoki pozíciómnak, jó korán felkeltem, kivittem a laptopom a tűzlépcsőre, és álláshirdetéseket kezdtem böngészni. Száraz nyarunk volt, a perzselő napon barnára sült a bőröm, és lábamon az elkapart hegek nyomában mindenütt parányi, fehér pettyek maradtak, akár a Braille-írás. Megakadt a szemem egy jogi asszisztensi álláson, amit egy amerikai cég hirdetett Párizsban, és hirtelen ötlettől vezérelve úgy döntöttem, megpályázom. Egész álló nap a jelentkezési anyagomon dolgoztam; gondosan kiemeltem, hogy a francia az anyanyelvem és valamelyest arabul is tudok, azt remélve, hogy ezzel kitűnhetek a többiek közül. Nem mintha a jogi asszisztensi munka lett volna álmaim netovábbja – még abban sem voltam biztos, mit is takar valójában –, de olyasminek éreztem, amivel egy racionális ember foglalkozna. De leginkább az járt a fejemben, hogy a levegőváltozás gátat szabna egyre felelőtlenebb viselkedésemnek. Párizs nem a bakancslistámon szerepelt, hanem menekülőút volt.

• • •

Pár nappal azelőtt, hogy végleg elhagytam volna a várost, aznap éjszaka már a harmadik olyan buliban találtam magam, ahol felhajtott gallérú, izzadt befektetési bankárok görnyedtek hernyóvastagságú kokaincsíkok fölé, miközben hatalmas beleéléssel, szakadatlanul a portfólióikról és a Montaukban bérelt nyaralóikról magyaráztak. Hajnali ötre járt az idő, és ez nem az én pályám volt. Haza akartam menni.

Cigarettám kékes füstjébe burkolózva, egyedül álldogáltam a járdán, és néztem, ahogy körülöttem világosodni kezd az éjszakai égbolt. Manhattanre álom borult arra a röpke órára, amikor a kukásautók már befejezték aznap hajnali körútjukat, a kávézók pedig még nem nyitottak ki. Tíz perce vártam egy taxira, amikor egy, a buliból ismerős srác odalépett hozzám, és megkérdezte, lenyúlhat-e egy cigivel. Az utolsó szálamat adtam oda neki. Jókora, baseballkesztyű méretű tenyerét a vége köré kulcsolva gyújtott rá. Elmosolyodva fújta ki a füstöt, miközben félénken, toporogva sandítottunk egymásra, majd a néptelen utcára meredtünk.

– Mehetünk együtt? – kérdezte. Egy magányos taxi tartott felénk, és a kérdés elég ártatlanul csengett, úgyhogy azt feleltem, persze, azzal bekászálódtunk. Csak miután közöltem a sofőrrel a címemet, ötlött fel bennem, hogy a srác anélkül kérdezte meg, osztozunk-e a fuvaron, hogy tudta volna, merre is tartok.

Pedig több eszem volt annál, minthogy idegen férfiakkal szálljak egy kocsiba. Apám, aki East Village-ben lakott a nyolcvanas években, amikor a városban még tombolt a bűnözés, igencsak helytelenítette volna. De volt valami a srácban, ami megnyugtatott, egyszersmind felkeltette a kíváncsiságomat. Bozontos, napszítta haja értelmes, kék szempár fölé hullott. Szikár alkatával, szögletes állával és gödröcskés arcával megkapóan jóképű volt, csak a tartása volt szörnyű; olyan alázatra vallott, ami azt sugallta, nincs tisztában a külsejével.

– Meglehet, hogy te vagy a legmagasabb ember, akivel valaha találkoztam – jegyeztem meg a szemem sarkából fürkészve. Százkilencvennyolc centijével térdét a sofőrülés hátának szorítva kuporgott.

– Mondták már – felelte. Lágyan csengett a hangja, és a tartása ellenére volt benne valami gyengédség.

– Örülök, hogy találkoztunk – fordultam felé. – Én…

– Már beszélgettünk, nem emlékszel?

Megvontam a vállam, és sajnálkozó mosolyt villantottam rá.

– Hosszú volt az éjszaka.

– Arra sem emlékszel, amikor meg akartad mutatni, milyen belülről a szemhéjad? Vagy amikor elszavaltad latinul a „Süss fel, napot”? – ugratott. – Na és amikor ceruzaforgácsot szórtál a fejedre, és hörögve azt hajtogattad: „konfetti”? Semmire sem emlékszel belőle?

– Haha! Nagyon vicces! – bokszoltam játékosan a karjába. Csak ekkor döbbentem rá, hogy mi flörtölünk egymással.

Felém nyújtotta a kezét:

– Will vagyok.

Végigbeszélgettük az egész utat, és minden egyes sarokkal egyre jobban vibrált közöttünk a levegő. Amikor ahhoz a házhoz értünk, ahol laktam, mindketten kiszálltunk, és csak ácsorogtunk a járdán: én azon tanakodtam, felhívjam-e a szobámba, ő pedig túl udvarias volt, hogy rákérdezzen. Még sosem bújtam vadidegennel ágyba – jó néhány vitatható döntésem ellenére mindig is egy kicsit romantikus alkat voltam, és a kapcsolataimban mindig monogám – de most kísértésbe estem. Azon tűnődtem, mit tegyek, amikor Will megszólalt:

– Nem vagy éhes?

– Éhen halok! – vágtam rá megkönnyebbülten, és elindultunk az utcán, a lakásomtól távolodva. A Canal Streeten ballagva elsétáltunk a még lehúzott redőnyű hajfelvarró szalonok, a csemegeüzletek kirakatában lógó sült kacsák, és a járdákon már a standjukat felállító zöldségárusok előtt. A nap első vendégeiként léptünk be a környékbeli kávézóba.

Bagel és kávé mellett Will elmesélte, hogy nemrég költözött vissza Kínából, ahol egy sportszervezet helyi fiatalokat felkaroló sportprogramját vezette. Lenyűgözött, amikor megtudtam, hogy mandarinul is beszél. Most épp a keresztszülei házára vigyázott, és arra akarta szánni ezt a pár hetet, hogy kitalálja, hogyan tovább. Őszinte volt és jópofa, az a fajta lüke srác, aki úgy viccelődik, ahogy az apukák szoktak. De úgy éreztem, hogy a laza felszín alatt Will egy kicsit elveszett, és nem is kicsit sebezhető. Két óra elteltével még mindig a kávézóban beszélgettünk. Nagyon tetszel nekem, emlékszem, erre gondoltam, amikor indulni készültünk. A második gondolatom pedig ez volt: Bárcsak ne most költöznék egy másik kontinensre!

Reggeli után visszasétáltunk az albérletemhez, és felkapaszkodtunk a szobámig vezető lépcsőkön. Az egész napot ágyban töltöttük; pihentünk, dumáltunk, viccelődtünk. Agresszívan rámenős, ellenállhatatlan szövegek egész arzenáljával felfegyverkezett srácokhoz szoktam, de úgy tűnt, Will annyival is beéri, hogy ott heverészünk egymás mellett. Miután még órák múltán sem próbált megcsókolni, szembefordultam vele, és én tettem meg az első lépést. Végül csak sort kerítettünk arra az egy-, aztán két-, majd hároméjszakás kalandra. Vele minden más volt, vele felkapcsolva hagytam a lámpákat. Nem éreztem szükségét, hogy bármit is rejtegessek. Az a fajta srác volt, aki mellett nagyvonalúbban tekint azon testrészeire az ember, amelyek amúgy önutálattal töltik el. Az a fajta srác volt, akire más körülmények között alaposan rászántam volna az időt, hogy megismerhessem.

Utolsó New York-i reggelemen, miközben kávét főztem, citromsárga fény szivárgott be a konyhába, és tompán beszűrődött az utcáról a taxik dühödt bégetése és a buszok sóhajtozása. Lábujjhegyen osontam a szobámba, hogy még pár ruhadarabot összeszedjek, és a bőröndömbe gyömöszöljek. Ahogy behúztam a cipzárt, végigpillantottam Will takaróba burkolózó, hórihorgas alakján, álmában angyali arcán. Olyan békésen feküdt ott, hogy nem volt szívem felébreszteni. Költözésekkel teli gyerekkorom után irtóztam a búcsúzkodástól. Mielőtt kiléptem volna a szobámból, egy cetlit hagytam a cipőjén: Köszönöm a váratlan, szép pillanatokat. Insallah, egy napon még keresztezi egymást az utunk.

2
MÉTRO, BOULOT, DODO

Ha Manhattan az a hely, ahová azért költözik az ember, hogy beindítsa karrierjét, Párizs pedig az, ahová azért költözik, hogy valóra váltsa egy másmilyen életről szőtt álmait. Én is pontosan ezt szándékoztam tenni. Miután kiszálltam a metróból és a Le Marais utcáira léptem, vaskos, nyikorgó, piros bőröndömet vonszolva néhány méterenként meg-megtorpantam, hogy szemügyre vegyem az új lakhelyem utcáit szegélyező kávéházakat, pékségeket és a vadszőlővel befuttatott homlokzatokat.

Egy ismerős ismerőse révén sikerült megcsípnem egy bútorozott garzont a rue Dupetit-Thuars tizennyolcadik századi épületében. Roskatag, kovácsoltvas lifttel mentem fel a harmadikra. Ahogy kinyitottam a bejárati ajtót, legszívesebben táncra perdültem volna a lábtörlőn, olyan éles volt a kontraszt a Canal Street és az új lakhelyem között. Napfény! Csend! Nyugalom! Keményfa padló! Túlméretezett, kagyló alakú, rózsaszín fürdőkád! A lakás nem lehetett több harmincöt négyzetméternél, nekem mégis valóságos palotának tűnt, és csakis az enyém volt.

A hétvégét azzal töltöttem, hogy berendezkedtem, kicsomagoltam, bankszámlát nyitottam, új ágyneműt vásároltam, és felderítettem a konyhát. Hétfőn a métróval elmentem az új munkahelyemre, amely egy nyolcadik kerületi, elegáns sorházban volt a Parc Monceau mellett. Asszisztensek hada fogadott az előcsarnokban. Cipősarkuk kopogott a fényesre csiszolt márványpadlón, miközben körbevezettek az irodában. Sokféle munkám akadt már kamaszkorom óta – voltam kutyasétáltató, bébiszitter, személyi asszisztens, nagybőgőtanár és ültetőpincér is –, de életemben először dolgoztam vállalati környezetben. Az irodát egy hatméteres belmagasságú, aranykeretes festményekkel teleaggatott, stukkós, impozáns, ívelt lépcsősorral ékesített épületben rendezték be. Az ügyvédek egyik kezükben cigarettával, a másikban feketekávéval ültek tömörfa asztalaik mögött, ami a szememben egyszerre volt nagyon franciás és sikkes. Délben egy kisebb társasággal tartottam a sarkon túli kávéházba, ahol ráérősen megebédeltünk; steaket és két palack bort is rendeltünk, a cég számlájára. Miután visszatértünk, munkacélokra kaptam egy BlackBerryt, és megmutatták, melyik szekrényben találom az irodaszereket. Egy halom élénksárga jegyzettömbbel és drága tollal felszerelkezve ültem az asztalomhoz, majd hátradőltem a székemben, és ahogy magamban ujjongva körbepillantottam új munkahelyemen, nagyon felnőttnek éreztem magam.

Úgy döntöttem, hogy metrózás helyett inkább hazasétálok az első munkanapom után. Alkonyatkor a Le Marais keskeny, görbe utcácskái középkori színezetet öltöttek. Lassan életre keltek az utcai lámpák, és ahogy elsétáltam mellettük, arról az emberről ábrándoztam, akivé válhatok. Eltűntek mellőlem a barátok, akik nem is voltak igazán azok – csak épp szerettek éjszakázni, és mindenre kaphatók voltak. Mintha még a viszketés is enyhült volna. Most, hogy egy óceán választott el attól az egésztől, elképzeltem, hogy békés magányban, a város felfedezésével töltöm hétvégéimet, a Tuileriák kertjében piknikezek, és egy jó könyv társaságában letelepszem abban a sarki kávézóban, amelyet az imént fedeztem fel. Veszek egy biciklit, rajta kosárral, amelyet minden vasárnap friss terményekkel pakolok majd tele a Place de la République szabadtéri piacán. Én is vörös rúzst kezdek használni, és magas sarkút viselek majd, mint a többi jogi asszisztens. Megtanulom elkészíteni Fatima néném hírneves kuszkuszát, és vacsoravendégeket fogadok új otthonomban. Megfogadom, hogy kevesebbet beszélek arról, hogy mi mindent akarok csinálni, és inkább arra használom az időt, hogy meg is tegyem. Ennek jegyében beiratkozom majd a híres, Szajna-parti könyvesbolt, a Shakespeare and Company egyik szépirodalmi workshopjára. Talán még egy kutyát is szerzek, mondjuk egy dundi King Charles spánielt, akit Chopinnek neveznék el.

Csakhogy nemigen maradt szabadidőm, és az után a pár vasárnap után, amikor mégis eljutottam a piacra, a vásárolt zöldségek addig hevertek a hűtőben, míg be nem lepte őket a penész. Párizs egy olyan életmódba taszított, amelyet a franciák így írnak le: „métro, boulot, dodo” (metró, meló, szunya). Már az első hét végére nyilvánvalóvá vált számomra, hogy a jogi pálya nem nekem való. Jobban szerettem az alkotó írást a táblázatoknál, a kényelmes papucsot a tűsarkúnál. A cég választottbíráskodási esetekre szakosodott, ami kezdetben érdekfeszítően hangzott, de ahányszor csak megpróbáltam átrágni magam az asztalomra kerülő tényvázlatokon, arra jutottam, hogy a jogi szakzsargon megfejthetetlen, a tartalom pedig zsibbasztóan unalmas. Napjaim nagy részét az alagsorban töltöttem korrektúrázással, nyomtatással és azzal, hogy dokumentumok ezreit rendezzem takaros dossziékba, hogy az ügyvédek aztán lélektelen nagyvállalatoknak segíthessenek még inkább meggazdagodni. Mivel a cég elvárta, hogy éjjel-nappal rendelkezésre álljunk, párnámon a céges telefonnal aludtam, és az éjszaka közepére is beállítottam néhány ébresztést, hogy megnézhessem, nem érkezett-e sürgős e-mailem. Sokszor még az irodából sem tudtam elszabadulni. Az ügyvédsegédeknek olyan gyakran kellett benn éjszakázniuk, hogy végül elkezdtük számontartani ezeket az alkalmakat. Mindennek a tetejébe kifogtam egy perverz főnököt, aki női cipőkatalógusokat rejtegetett az íróasztala fiókjában, és amikor azt hitte, nem figyelek, a lábamat fotózgatta a telefonjával. Egy-egy kilencvenórás munkahét után lazításként beugrottam valahova egy csokis párnáért, és már indultam is tovább táncolni. És amikor hajnalodott, bárkivel is voltam, elrángattam magammal az Aux Trois Mailletz nevű, régimódi jazzklubba, ahol hamisan óbégattunk a zongora hangjára, és addig nyakaltuk a vörösbort, míg lilára nem festette a szánkat.

Párizsi életem nem úgy alakult hát, amilyennek álmodtam, de egy másik változat kezdett alakot ölteni a fejemben. Levélváltásunk Will-lel váratlanul kezdődött; a rövid, „helló, hogy vagy, mi a helyzet” jellegű SMS-ekből először szellemeskedéssel teli, hosszú e-mailek, majd kézzel írt levelekkel és a New Yorker gondosan kijegyzetelt cikkeivel teletömött, kövér borítékok lettek. Will az Új-Hampshire-i White Mountains-ből is küldött képeslapot, ahol a barátaival egy faházban töltött egy hétvégét: Áram nincs, csak egy fáskályha az 1900-as évek elejéről, és a baglyokon, a tűz ropogásán és a szél zúgásán kívül egy hang sem hallatszik – írta. Kedvem támadt tőle bejárni Amerika mellékútjait. Nem lenne kedved hozzá? A gondolatra, hogy együtt autózzuk be az országot, hevesebben dobbant meg a szívem.

Leveleinket mindig ugyanúgy fejeztük be – nem muszáj ám ugyanennyit írnod –, de a hetek, majd hónapok múltával egyre sűrűbbé és mélyebbé vált levelezésünk. Will minden levelét újra és újra elolvastam, mintha rejtjeles térképek lettek volna, amelyek titkos nyomokat és utalásokat kínáltak a levélíró személyének megfejtéséhez. Én is beszámoltam Willnek a diploma óta megtett, szeszélyesen kanyargó utamról és új, külföldi életemről: Az első 36 órámat Párizsban tökéletes magányban töltöttem, kikapcsoltam a laptopomat és a mobilomat is. Addig róttam a várost, amíg le nem vált a cipőm sarka, és taxit nem kellett hívnom, hogy hazamenjek. Annak ellenére, hogy tényleg igyekeztem aszketikusabb életet élni, új baráti társaságom lett: Lahora, az özvegy jógi, volt évfolyamtársam, Zack, aki azért jött Párizsba, hogy pantomimművésznek tanuljon, Badr, az ifjú, marokkói üzletember, aki imádott táncolni járni, és David, egy Párizsban élő, idősebb amerikai, aki úgy öltözködött, akár egy világfi playboy, és extravagáns partikat rendezett. Nem kényszeríthetsz magányt olyan lélekre, amelynek szárnyalnia kell – válaszolta Will. Kinek ne repesne a szíve, ha egy ilyen mondatot olvas?

Meséltem Willnek arról az álmomról is, hogy újságíró leszek, és megosztottam vele egy esszémet az arab–izraeli konfliktusról, amelyen hónapok óta dolgoztam. Micsoda véletlen, válaszolta: neki is újságírói ambíciói vannak! Nemrég vállalt kutatási asszisztensi állást egy professzor mellett, és abban reménykedett, hogy sikerül szerkesztői munkát találnia. Alaposan átgondolt jegyzeteket is küldött arról, hogy miként kellene átdolgoznom a vázlatomat. Az utolsó New York-i hetem során együtt töltött napjaink ellenére meglepetésként értek ezek a kapcsolódási pontot jelentő apró momentumok, mert csak levelezésünk révén kezdtük igazán megismerni egymást. Régimódi levélváltásunk biztonságosabb, őszintébb lehetőséget kínált a randizás macska-egér játékával szemben. Hamarosan annyira belehabarodtam új levelezőtársamba, hogy már másra sem tudtam gondolni, másról sem tudtam álmodni vagy beszélni. Csak remélni tudtam, hogy a levelek írója valóban olyan csodálatos, mint a tintából megidézett megfelelője.

Késő őszi délután volt, a ritka, lassú napok egyike az irodában, amikor a másik asszisztenssel, Kamillával, akivel asztalomon osztoztam, épp arról beszélgettem, vajon meghívjam-e Willt Párizsba. Nem voltam benne biztos, hogy leveleink romantikus felhangja nem csak a fejemben létezik-e, de aggódtam, hogy ha nem ragadom hamarosan magamhoz a kezdeményezést, levelezésünk előbb-utóbb lassan elhal. Az elkövetkező órát azzal töltöttem, hogy e-mailt fogalmaztam Willnek, és lett egy csomó vázlatom, amíg próbáltam eltalálni a megfelelő hangot, valahol az őszinte lelkesedés és a higgadt távolságtartás között.

– Allez, ma chérie, courage, ilyen tempóban itt fogsz éjszakázni! – nyomott egy puszit az arcomra Kamilla, mielőtt távozott volna.

Mire megállapodtam a végső verzió mellett, odakint besötétedett, az iroda pedig csaknem kiürült. Elszámoltam tízig, és nem kicsit éreztem gyerekesnek magam, miközben erőt gyűjtöttem arra, hogy meg merjem nyomni a „küldés” gombot. Miután végre sikerült összeszednem a bátorságom, egy pillanatra felvillanyozódtam, de az érzést rögtön háttérbe szorította a szorongás, míg Will válaszára várok. Lassan csordogált az idő. Elszívtam fél doboz Gauloises-t, neteztem egy kicsit, rendet raktam az asztalomon. Kilenckor végül hazametróztam. Megnéztem az e-mailjeimet. Még mindig semmi. Nutellában úszó pirítósból álló vacsorám készítése közben is csak e körül forgott minden gondolatom. Átléptem egy határt, vagy félreértettem volna valamit? Lefekvés előtt még megfürdök, és ha utána sem kapok választ, kiűzöm Willt a fejemből.

Éjfélkor még egyszer, utoljára ránéztem az e-mailjeimre. Új üzenet jelent meg a beérkező levelek között. Megnyitottam, és egy továbbított repülőjegy-foglalás visszaigazolását találtam. Úti cél: Franciaország, Párizs.

• • •

Will nem egészen egy hónap múlva érkezett, épp időben hálaadásra. Az azt megelőző hétvégét pánikszerű készülődéssel töltöttem. Addig sikáltam a kádat, míg szinte már csillogott, az utolsó porszemet is felsöpörtem a padlóról, és minden ágyneműmet elcipeltem a mosodába. Elmentem a vásárcsarnokba, a Marché des Enfants Rouges-ba, ahol vettem egy vekni kenyeret, egy illatozó camembert sajtot, egy üveg csemegeuborkát, egy sor felvágottat és egy csokor szárított levendulát. Hazafelé vásároltam még egy kis bort, és az utolsó pillanatban beugrottam a szemközti szalonba egy régóta esedékes hajvágásra. Will érkezésének reggelén korán keltem, és nem kevesebbszer, mint hatszor öltöztem át, mire megállapodtam legelőnyösebb farmeromnál, egy fekete garbónál, és szerencsét hozó aranykarika fülbevalóimnál. Mire elindultam a reptérre, csaknem egyórás késésben voltam.

Párás fuvallat söpört végig a rue Dupetit-Thuars-on, miközben csizmám sarka szaporán koppant az eső áztatta járdákon. Már majdnem a metróhoz értem, amikor a telefonom pittyegett egyet. Will SMS-t küldött, amelyben közölte, hogy korábban szállt le a gépe, és egyenesen a címemre taxizott. Valaki beengedte az épületbe, most pedig a lakásom ajtaja előtt vár. Lélekszakadva rohantam vissza, kettesével szedtem a lépcsőket, csak akkor álltam meg, hogy kifújjam magam, amikor az első emeleti lépcsőfordulóhoz értem. A szívem felhúzott metronómként vert, nyirkos volt a homlokom, szaggatott a lélegzetem. Az utóbbi hetekben már feltűnt, hogy könnyen kifulladok, magamban meg is jegyeztem, hogy bérletet kell vennem egy edzőterembe. Kisöpörtem a hajam az arcomból, mély levegőt vettem, és befordultam a sarkon.

– Hé, hé! – kiáltott fel Will kihúzva magát, amint megpillantott, miközben arca széles, teli szájú mosollyá ráncolódott. Egy pillanatig mindketten haboztunk, mielőtt megöleltük volna egymást; egyszeriben mindketten túl félénkek lettünk ahhoz, hogy megcsókoljuk egymást, akár csak puszit nyomjunk egymás szájára. Egy férfi karjaiban, aki nem volt ugyan egészen idegen, de nem is sokkal több annál, hónapok óta először éreztem úgy, hogy szilárd talajon állok.

– Bienvenue! – szólaltam meg, miután kigabalyodtunk egymásból, és beljebb tessékeltem. Parányi volt a lakásom, és a konyhától és a fürdőtől eltekintve gyakorlatilag egyetlen, többfunkciójú helyiségből állt. – Ez a háló – mutattam a galériaágyra. – Ez a nappali – mutattam az élénkvörös kanapéra. – Ez az ebédlő – mutattam az öreg utazóládára, amely egyszerre szolgált dohányzóasztalként, íróasztalként és konyhaszekrényként. Ezen a helyen laktam életemben először egyes-egyedül, és bár kissé spártai volt, és még mindig nem jutott időm arra, hogy függönyt vegyek, mégis büszke voltam rá. – És voilà! – tártam ki drámai mozdulattal a kis teraszra nyíló ablakokat.

– Ez tényleg a legjobb – helyeselt Will.

A nap további része ködösen rémlik, és csupán egy-egy kép villan be róla: a félszeg cseverészés a nappaliban kávézás közben, a tucatnyi, egyenként becsomagolt ajándék, melyeket Will kipakolt az utazóládára, a kacskaringós séta a Szajna-parton, ahol együtt nevettünk a barettet viselő amerikai cserediákok láttán, akik borzalmasan beszéltek franciául.

– Eszedbe se jusson épp itt megcsókolni! – figyelmeztettem átkelőben a Ponts des Arts hídon, melynek vasrácsait lakatokkal aggatták tele a szerelmesek. Csak aznap este tette meg, miután egy üveg borral oldottuk feszültségünket.

Will felmászott utánam a létrán a galériaágyra, erre az olcsó, rozoga, négy faoszlopból és egy gyengécske furnérlemezből álló tákolmányra, melyet még az előző bérlő szerelt össze, nem valami megnyugtató módon. Más érzés volt most egymás mellett feküdni, mint azon a három éjszakán, amit New Yorkban töltöttünk együtt. Miközben levetkőztünk, valamiféle gyengéd elfogódottság telepedett ránk. Az ablakon beáradó holdfény ezüstös színbe vonta lábamon a hegeket. Az ágy tartógerendái meginogtak alattunk.

– Átkozott IKEA! – jegyeztem meg.

– Mi lesz, ha összedől az ágy? – Will hangjából őszinte aggodalom csengett.

– Képzeld, ha apámnak azt kell olvasnia a holnap reggeli újságokban: HOLTAN TALÁLTAK EGY MEZTELEN AMERIKAI PÁRT IKEÁS ROMOK KÖZÖTT – Azzal leugrott a létráról. – Pillanat, fel kell mérnem a helyzetet! – Will ellenőrizte, rendesen meg vannak-e húzva a csavarok. Erősen megrázta az ágyat, miközben én csak kacagtam.

– Földrengésbiztos!

Kéthetes látogatása végeztével Will visszatért New Yorkba, de csak azért, hogy összecsomagoljon és felmondjon. Párizsba költözik, hogy velem lehessen! – írtam le újra meg újra a naplómba, míg valóságosnak nem kezdtem érezni. Még munkába menet is bamba vigyor ült ki az arcomra a metrón. Rémisztő érzelem az öröm, sose bízz meg benne! – tettem hozzá. Mert az öröm felszíne alatt vihar készülődött, valamiféle nyugtalanító előérzet, valami nyirkos, csillagtalan és letaglózó formálódott a bőröm alatt.

3
TOJÁSHÉJ

Tizenhét éves korom óta nem voltam egy-két hónapnál tovább szingli. Nem voltam büszke rá, és nem gondoltam úgy, hogy ez egészséges lenne, de így alakult. Egyetemi éveim jó részében egy brit–kínai származású, zseniális fiúval éltem komoly kapcsolatban, aki összehasonlító irodalomtudomány szakra járt. Ő volt az első igazi barátom, ráadásul flancos belvárosi éttermekbe vitt vacsorázni, meg Waikiki Beachre nyaralni, de ahogy teltek a szemeszterek, egyre nyughatatlanabb lettem, és azt kívántam, bár több tapasztalatot szereztem volna, mielőtt megismerkedtem vele. Az utolsó év előtti nyáron ért véget ez a kapcsolat, amikor egy ifjú, etióp filmessel bonyolódtam tüzes románcba. Utána egy bostoni srác következett, akivel a téli szünetben találkoztam, amikor Kairóban végeztem kutatómunkát. Ő a társadalmi aktivizmus mellett a nagyszabású csínyek iránt is előszeretettel viseltetett, és nem sokkal korábban letartóztatták, amiért egy tízméteres palesztin zászlót eresztett le az egyik piramis oldalán. Egy héttel később, miközben csempészviszkit ittunk egy, a Vörös-tengerre néző bárban, felhívta a szüleit a mobilján.

– Ismerkedjetek meg a lánnyal, akit feleségül fogok venni! – jelentette be, és még mielőtt tiltakozhattam volna, a kezembe nyomta a telefont. Nem sokkal ezután szakítottam vele. Diplomázás környékén ismertem meg egy reménybeli mexikói-texasi forgatókönyvírót. Két katasztrofális hónapon át találkozgattunk New Yorkban, ahol én gyakornokoskodtam, ő pedig egy menő, belvárosi szállodában pincérkedett. Ha ivott, bunkó volt, és általában vedelte a piát.

Ezek a kapcsolatok egyáltalán nem számítottak alkalminak. Ha benne voltam valamelyikben, száz százalékosan benne voltam; teljesen átadtam magam annak a gondolatnak, hogy együtt éljük le az életünket. De még a legszenvedélyesebb időszakokban is ott derengett a tudatom mélyén a „kijárat” tábla – és igazság szerint mindig a határán álltam, hogy felé iramodjak. A szerelemről alkotott elképzelésembe voltam szerelmes. Úgy is mondhatnám, hogy túl fiatal voltam: túl impulzív és nyughatatlan mások érzelmeivel szemben. Túlságosan el voltam foglalva magammal és azzal, hogy mit tartogat számomra az élet, mintsem hogy megszegett ígéreteken rágódjak.

Will-lel minden más volt. Más volt, mint bármelyik férfi, akivel korábban voltam. Szokatlan tulajdonságok elegyedtek benne – egyszerre volt sportos, intellektuális és az osztály bohóca –; ugyanolyan könnyedséggel tudta bezsákolni a kosárlabdát, mint W. B. Yeats verseinek strófáit szavalni. Öt évvel volt idősebb nálam, de volt benne valami szerény, egyáltalán nem tolakodó bölcsesség és játékos szellem, amelytől egyszerre tűnt sokkal idősebbnek és sokkal fiatalabbnak is a koránál. Abban a pillanatban, hogy újból megjelent párizsi lakásom küszöbén – ezúttal egy túlméretezett, minden holmiját tartalmazó sporttáskával – a „kijárat” tábla eltűnt a szemem elől. Mindenestül benne voltam a dologban.

Will kicsomagolt, és rendezett kis kupacokba tornyozta ruháit a könyvespolcon, amelyről lepakoltam, hogy helyet csináljak a holmijának. Belekotort a sporttáskába, hordozható hangszórót húzott elő a mélyéről, és megkérdezte, betehet-e valami zenét. A kilencvenes évek hiphopja dübörgött fel a lakásban, jó sok Warren G.-számmal. Kacaj bugyborékolt fel belőlem, ahogy együtt rappelt a szöveggel, és táncra perdült a fapadlón. Kézen fogott és megforgatott a konyhában, mire majdnem levertünk egy serpenyőt.

– Elvonod a figyelmem! – legyintettem meg egy konyharuhával.

Pásztorpitét készítettem ebédre, mert le akartam nyűgözni Willt kulináris tehetségemmel. Feszült összpontosítással aprítottam fel a répát, dinszteltem meg a mogyoróhagymát, pirítottam a húst, és törtem a krumplit. A tojásrántottától, egy-egy adag tésztától és bevált vacsorámtól, a Nutellás pirítóstól eltekintve ez volt az első étel, amit egyes-egyedül készítettem, és még reggel felhívtam anyukámat a receptért. A konyha gyakorlatilag egy fülke volt, és ablak, illetve ventilátor hiányában igencsak tikkasztó. Épphogy beletöröltem a homlokom a konyharuhába, máris újra gyöngyözni kezdett, miközben minden hozzávalót a tűzálló tálba rétegeztem, majd egy kis sajtot is reszeltem a tetejére, mielőtt az egész katyvaszt betoltam volna a sütőbe. Hamarosan vajtól és friss fűszernövényektől illatozott az egész lakás; most először volt igazi otthonszaga.

Eközben Will a szobában teríteni kezdett az utazóládán. Én is csatlakoztam hozzá; résnyire nyitottam az ablakokat, hogy beengedjek némi friss levegőt. Odakint havazni kezdett, és egy-két hópihe lustán beszállt a lakásba is. Will odalépett mellém az ablakhoz, derekam köré fonta a karját, és magához vont.

– Holnap neki is látok munkát keresni – fúrta hajamba az arcát. – Valami nyelviskolát is kéne találnom, órákat kell vennem, legalább míg annyit nem tudok franciául, hogy „három baguette-et és egy Oranginát kérek”.

Will izmait feszesnek és melegnek éreztem a lapockámon. Lehunytam a szemem, nekidőltem, és megpróbáltam visszaemlékezni, mikor voltam utoljára ilyen boldog. De nem tudtam.

– Maradj így! – hátrált ki mögülem Will. Lekapta a polcról a fényképezőgépét és lefotózott az ablak, a téli égbolt előtt állva. Amikor megmutatta a képet, megrémített, hogy nézek ki. Olyan sápadt volt a bőröm, hogy már-már áttetszőnek tűnt. A szemhéjaim vörösbegytojás-kékben játszottak, mintha minden ér a bőröm felszínére türemkedett volna. Mintha még az ajkaimból is elszivárgott volna minden szín.

– Gyöngyházszínű – jelentette ki nagyvonalúan Will, mielőtt csókot nyomott rájuk.

Két héttel később töltötte be a huszonhetet. Hogy megünnepeljük a költözését és a szülinapját, kivettem pár nap szabadságot, és egy borítékkal leptem meg, melyben két, Amszterdamba szóló vonatjegy lapult. 2011 januárját írtuk, és amikor leszálltunk az állomáson, füstszerű párát leheltünk a levegőbe. Gyalog reméltük bejárni a várost. Útitervünkben a következő programok szerepeltek: látogatás az Anna Frank-házba, kitérő a piacra ruszlikóstolásra, és hajókázás a csatornákon. Csakhogy nem jutottunk messzire. Nagyjából minden sarkon megálltam, mélyről jövő köhögőroham rázta meg egész testem, amely után kába és erőtlen maradtam, a halántékom pedig úgy lüktetett, akár a hangvilla.

Olyan megviselt voltam, hogy a hétvége jó részét végül a vöröslámpás negyedben található, lerobbant szállónkon töltöttük. Az ágyneműt cigaretta égette lyukak pettyezték, a kanálisra mocskos ablak nyílt, és egy ósdi radiátor durrogása visszhangzott a sivár folyosókon. Csakhogy a szerelemmel úgy áll a dolog, hogy lehetsz bárhol, akkor is nagy kalandnak érzed. Sőt, amikor megérkeztünk, izgatottan fordultam Will felé, és kijelentettem:

– Ez a legjobb szállás, ahol valaha is jártam!

Hiába gyengélkedtem, eltökéltem, hogy első közös utunk, ha törik, ha szakad, emlékezetes lesz. Így kötöttünk ki aztán Will születésnapjának délutánján egy alagsori coffee shopban, ahol egy nyakigláb, fehér raszta sráctól vásároltunk egy doboz varázsgombát.

– Ugyan, lazíts már egy kicsit! – unszoltam Willt, aki még sosem próbálta, és úgy tűnt, ódzkodik tőle.

– Na jó! – állt rá végül. – Végül is, ha a maják nem tévedtek, ez az emberiség utolsó éve. Akkor már csináljuk rendesen! – Elsétáltunk egy pár saroknyira álló, etióp étterembe vacsorázni, és amikor a pincér nem figyelt, egy maroknyi gombát szórtam a sűrű, fűszeres lencsefőzelékre.

– Flúgos vagy, tudod? – nevetett fejcsóválva Will, miközben szkeptikusan kanalazta fel a beütött lencsét egy darab injera lepénnyel.

Mire vacsora után visszaindultunk a szállóba, köd telepedett a városra. Végigcammogtunk a latyakos utcákon és deres hidakon, és közben kerülgettük a mellettünk elhúzó, vadul csengető biciklistákat. A vöröslámpás negyed elfüggönyözött ablakai mögött sziluettek izzottak. Egy közlekedési lámpa először sárgára, aztán zöldre, pirosra váltott, majd egész színorgiában tört ki. Onnan, ahol álltunk, ráláttam a szállásunkra, amelynek neontáblája zsarátnokként pislákolt. Szaporábbra fogtuk lépteinket. Igyekeztünk még azelőtt a szobánkba érni, hogy teljes erővel beütött volna a cucc. Mire a szobánkba értünk, a pórusaim mind parányi, lángoló fáklyákká váltak. Mindent letéptem magamról, és elterültem a matracon, hogy lehűtsem magam. Eközben Will lepedőkből és párnákból álló bunker építésébe kezdett az ágy felett.

– Gyere be, nagyon gezellig! – paskoltam meg az üres helyet magam mellett. A gezellig, ez a lefordíthatatlan holland szó, amely nagyjából annyit tesz, „kényelmes, lakályos, kedélyes”, volt a legújabb kedvenc szavunk. Will bekúszott a takaró-baldachin alá, és mellém heveredett.

– Jézusom, te valósággal lángolsz! – tette a homlokomra a tenyerét.

Abban a pillanatban úgy hittem, csak arról van szó, hogy a gomba működik, mégpedig elég jól. De a következő órák során egyre feljebb kúszott a lázam, míg végül úgy éreztem, bármelyik pillanatban lángra lobbanhat a testem. Vacogni kezdtem. Kulcscsontom mélyedésében meggyűltek a verejtékpatakok, és emlékszem, életemben először éreztem magam igazán törékenynek.

– Olyan, mintha tojáshéjból lennék – hajtogattam neki. – Maradjunk itt örökre, jó?

Will egyre jobban kezdett aggódni, és felvetette, hogy menjünk be az ügyeletre.

– Hadd gondoskodjak rólad! – kért.

– Non merci, kemény vagyok ám! – mutattam a bicepszemet.

– Taxival egyenesen odamehetünk, és mielőtt felfognád, már vissza is értünk!

De nem engedtem; addig ráztam a fejem, míg fel nem adta. Nem akaródzott az olyan, hebehurgya turisták közé tartoznom, akik Amszterdamba érkezve bekapnak egy marék gombát, hogy aztán a kórházban kössenek ki.

Másnap délután vonatra szálltunk, vissza Párizsba. A láz és a hallucinációk elillantak, de a törékenység érzése megmaradt. Minden egyes nappal egyre gyengébbnek, egyre kevésbé élénknek éreztem magam. Még kivehetők voltak régi énem körvonalai, de bensőm árnyszerű palimpszesztté kezdett válni.