AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Az elátkozott család

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-85-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Az elátkozott család

Tartalom

Az elátkozott család

A haragvó Isten

Az Úr sátora

A kemény ember

Az első fejszecsapás

A gézengúz

Báró Kadarkuthy

A nagy szemfényvesztő

A vallomás

A hálaima

Zörgeti a szél az ablakot…

Bajcsy uram kísértete

Valami van a levegőben…

A „Hyppocrene”

Aki utoljára nevet…

Tekintetes uram!

A puszta téren

Éji hangok

A furcsa ember

A veszett ló

Bajcsy alispán

A fellázadt fiú

A furcsa ember hagyománya

Végszó Az elátkozott családhoz

A haragvó Isten

Most kilencvenhat éve annak, hogy ez esemény történt.

Nem él már senki azok közül, kik ama napot élő szemmel látták, még akik azon évben születtek is, rég a sírokban feküsznek mind, de a nap emléke ünnepül maradt a késő unokákra s mindazokra, akik ama város kapuin belül laknak, melynek a közelmúlt évek újabb históriai nevet adtak.

Mikor e nap megvirrad, minden lélek, minden felekezet, úr és szegény, bűnös és szenvedő, igaz és boldog, istenéhez siet, háromszor látogatja meg a templomot aznap, böjtöl, imádkozik, abbahagy üzletet, mulatságot, pörpatvarkodást, s az ateista, kinek szemei nem keresték az égben az áldások istenét soha, megdöbbenve emlékezik a rettenetes Istenre, kinek ott alant a föld alatt is van birodalma, onnan szólal meg azok ellen, kik büszkeségük emlékeivel beépíték a földet.

Szép, csendes lanyha éjszaka volt, amilyennel a mi békességes kis városunkban keveset szoktak törődni. Éjfél körül itt már minden ember alszik, kivált a rosszhírű tizenkét órától egyig; ekkor még az éji őr sem jár az utcán, mert a kísértetek ráijesztettek. Egyszer egy vakmerő éji őr azt a hallatlan bátorságot vette magának, hogy az éjféli órára is el merte mondani a verset; de az a rettentő eset történt vele, hogy valami láthatatlan lélek valami kitalálhatatlan helyről, bizonyosan a föld alól vagy a kriptaajtóból visszakiáltá rá, amit mondott, még pedig amint ő szépen érthetőn kiáltá:

„Tizenkettőt vert az óra. Ember vigyázz ezen szóra!” – a gonosz kísértő megfordítva kiáltá azt neki vissza: „Aró za trev tőtteknezit. Arósz neze zzágyiv rebme!”, ami nyilván nem telhetett ki mástól, mint valami pokolbeli kóbor szellemtől, és ezért a tizenkét órát a mi kis városunkban többé nem szokás kiáltani. Azonkívül pedig mindenki nyugton alszik a maga kapuin belül, s ha a nagy csendességben mégis úgy ugatnak a házőrző ebek egyik utcáról a másikra felelgetve, az az ő magánügyeikhez tartozik.

Lámpásnak még híre sincs abban az időben, csupán a Dunapart mellett látni mintegy tizenkét pislogó mécsecskét: azok ott a sorba felállított kálváriai stációk rácsain belül égő lámpácskák, miket kegyes hagyományok tartanak ébren, s mik úgy látszanak reszketni abban a nagy sötétségben, kivált ha egy ellenséges szellő végigfuvall a parton.

A Duna vizén, a sziget orra felett egy sor fekete malom bujkál egymás háta mögött, egypár közülük erősen kelepel, mintha félne csendesen maradni a puszta víz hátán ilyen sötét éjjel.

Igen-igen nagy távolból hallani valami végtelenül szomorú, aggasztó hangot, amiről gyermekkoromban mindig azt hittem, hogy valami közelgő rosszat jelenthet, mert sohasem láttam színről színre, mi adja azt a hangot; valami útra kelt gabonáshajó tárogató tülke az, mely két-három mérföldnyi távolból hangzik ide; ha a város alatt fújnák meg, minden ember kiugranék ágyából, kifutna az utcára, és azt kérdené, hogy mi történt.

Pedig sokkal jobb volna, ha az csak a tárogató hangjára történnék.

Az órák egyet ütöttek, sorba mindegyik toronyban; a fiatalabbak siettek megelőzni az öregeket vékony csengő hangjaikkal, a vén Szent András öreg harangja magának tartotta fenn az utolsó szót, úgy kondítá rá mély, tekintélyes hangján az „egyet”.

Az éji őrök megint megkezdték körjáratukat; csak az óraütésre vártak. Talán mondák is magukban, milyen sokáig zúg az ütés után még a harang. Nem is akar elmúlni ez a zúgás, sőt erősödik még, mintha valami erős vihar hangja volna az, pedig hiszen szélcsend van; meleg, lanyha éjszaka van, és mégis olyan hidegen jár keresztül ez a zúgás annak a szívén, aki azt meghallja.

Egyszerre megrázkódott a föld az ő terhei alatt.

Nem mondta senkinek: „Legyetek ébren!”, nem külde mennydörgést, vakító villámot, csak egy mozdulattal tudtul adá, hogy él. Hogy ébredt fel mindenki egyszerre legédesebb álmából, hogy rohantak ki csöndes házaikból az emberek! Öltözetlen, készületlen, csak ahogy ágyaikból felszöktek: hogy feledték házaik ajtait nyitva, és rohantak a piacokra, és kérdezék egymástól: „Mi történt?” Óh, irgalmas isten, ki tudna erre felelni?

A föld folyvást reszketett, mintha valami borzongató láz gyötörné belül, egyes apró lökéseket érzett minden ember maga alatt, mintha nagy gonosz óriások akarnának fejeikkel keresztültörni a földön, hogy a két Duna folyamban ezer meg ezer szökőkút gyanánt lövellt fel egyenesre a víz, s a megbomlott toronyórák újra meg újra ütötték az egyet.

Aközben ama bántó süketes szélmoraj, az az ismeretlen hang, mely mintha mérföldekről jönne, s mégis egészen közel volna, körül és alant és mindenütt! – folyvást tompa búgással tölté be a levegőt, anélkül, hogy valaki tudná, merre lehet előle menekülni.

A házi ebek riadtan futottak végig az utcákon, megállva, hogy visszaüvöltsenek az elhagyott városra; elvadult macskák szökdeltek egyik tetőről a másikra, s a zúgó légben felriadt galambok, verebek és vércsék csoportosultak, félénken kerülgetve a toronytetőket.

És a föld minden állatai között legrémültebb volt az ember. Amazok csak a halál leheletét érzék, de ez tudta, hogy itt Isten van közel; őt a reszkető föld nemcsak sírjára emlékezteté, hanem ami még azon alul van. – Mi lehet még a síron alul? – Mindenki sápadtnak látta a mellette állót, elhagyta az ész és a bátorság a lelket, mindenki érzé, hogy itt az emberi kéz hatalmának vége.

Megküzd az ember a tűzzel, a viharral, nyerget vet a hullámzó tenger hátára, csatába száll minden elemmel, csatába önmagával; – de ha az élő föld haragja támad ellene, mivel védje magát?

A föld egyre rázkódott, a zúgás egyre hallatszott, mint valami szétpattanni készülő katlan forrongása, s időközönkint, ha a vízirányos vibráció erősebb rengésben tört ki, meg-megkondultak egyszerre minden toronyban a harangok; a nagy, vastag ércharangokat úgy rázta a vész, mint apró csengettyűket.

A rémes harangszóra hirtelen egy kétségbeesett remény szikrája kapott a zsibbatag szívekbe: „Az Isten hívogat bennünket. A templomba! A templomba!”

Az egyházak ajtai feltárultak, a nép betódult, aki nem fért be, ott künn térdepelt le a lépcsőkön, az utca kövezetén, s belevegyíté énekét a szent boltozatok közül kihangzó zsolozsmába. Oh, az emberek olyan jó énekesek, mikor meg vannak rémülve!

De az énekhangon is keresztül tört a föld alatti zúgás, az a hangváltozás nélküli pokolbeli zenekíséret, az éneklők saját szavaikon keresztül hallák azt, átjárta a szívet, a lelket, s beteggé tette az embereket. Gyönge nők, öreg emberek ájuldozva, szédelegve hagyták oda a templomot, s künn lefeküdtek a kövezetre, a többiek éjnek éjszakáján énekelték tovább a bűnbánó éneket:

„Uram, bűneink sokasága…
…Irgalmazz nékünk!”

Hajnal felé ama bántó zúgás lassankint elcsendesült, a vele küzdő szent énekhangok mindinkább erőt látszottak rajta venni, végre egészen elenyészett, vele együtt a föld rengése is: csak néha koronkint, egy percre rázkódott még meg a föld, mintha az ég és csillagok mindannyiszor valami rettentő gondolatot szóltak volna hozzá, mitől összeborzadt; végre az is elmúlt. Az éj szürkülni kezdett, az ég világosodott; a szorult keblek terhei enyésztek. A nép egy része hazatért házait meglátni, családját összekeresni, a többi „hozsannát” énekelt a templomokban.

Amint a kelő nap világa át kezde törni a magas templomablakokon, elhalványítva az oltár gyertyáit, mik eddig gyér világot vetének a roppant teremben, megtért a bizalom is a szívekbe, az a jótékony érzés, mi átélt veszély után foglal helyet a lélekben; egy fiatal szerzetes fölment a szószékbe, s beszélni kezde malasztos dolgokat a néphez.

Egyszerűek, keresetlenek lehettek e szavak, ahogy azok egyenesen a szívből jőnek, de jól esett hallani azokat a hivőknek, az ajkak úgy mondák utána némán az imát.

A pap elvégzé beszédét, kimondta az áment. Hallatszott utána az a templomi sóhaj, mi ezrek fohászából származik egyszerre… E pillanatban, mintha mennydörgő szekerek rohannának végig a föld mélyében, egy hömpölygő dördülés futott végig a város alatt; a föld színe az elmúlt reszketés helyett egy irtóztató taszítást kapott alulról, s azon percben lehullottak a tornyok a földre, egy irtóztató roppanás hangja tölté be a levegőt, a legmagasabb épületek mennydörögve dűltek össze, a kábító zuhanatban az utolsó órát üték a messzehajított harangok…

Azután csendesség lett ismét.

Másfélezer ember feküdt halottan az összedűlt templom romjai közt; ajkaikon a kimondott ámennel, szíveikben a bűnbánat igazi keservével. Nem halhattak volna meg üdvösebb pillanatban.

Csak a prédikáló szerzetes maradt életben egyedül.

Az emberek meg voltak némulva, elveszték a segélykiáltás hangját, elfeledtek beszélni. Nem volt, kit hívni segélyül. Maga az Isten háza is romban feküdt.

Futottak tébolyodott zavarban az utcákon végig szótlanul; egy-egy futó némber hurcolt maga után kezénél fogva valami elkapott gyermeket, kit tán fiának vélt, véres fejű ősz emberek tántorogtak erőszakosan kapaszkodva izmosabb férfiak ruháiba; perc múlva megint vissza azon az utcán ugyanazon alakok, a gyermeket hurcoló nők, a véres ősz emberek, a lihegő férfiak. A várost mindkét oldalról víz fogja körül, nincs hová menekülni.

Másodszor újra hallatszott a futó hömpölygő dördülés a föld alatt, amint morogva gördült végig és mindig közelebb, mintha feljebb jönne. Messziről lehete látni a rém közeledését; amerre elhaladt, az élőfák meghajták előtte fejeiket, jobbra-balra a földet csókolva sudaraikkal, s mikor a város alá ért, a futó népek elestek taszítása miatt: aki állva maradt, azt lábnyi magasra hányta fel a rejtelmes erőszak, s ismét ment tovább hömpölyögve, zuhogva, az élőfák jobbra-balra hajlongtak útjában, kivált azok a hosszú sor jegenyék ott a füzes sziget partján mint bókoltak előtte egész a fekete víz színéig, mely oly ijedten látszott hullámzani előttük.

A félelem csodái egyre szaporodtak; a kálvária melletti apró házak között egyszerre több helyen tűz ütött ki; néhány bátor férfi, aki oltani sietett, borzadva vevé észre, hogy a kutakból egyszerre kiapadt a víz, a veder valami magasra feltorlódott kavicsos homokba ütődik, s a belvárosi kutakból is valami forró párázat kezd felszűrődni, aminek olyan fojtó sárvíz szaga van. A legnagyobb iszonyat végre a megyeház utcáján adá jelenségét, ahol a föld keresztben megnyílt, át a házsorokon, egy erős kőépület kapujánál közepén ketté vált, s amint egy perc múlva a rémületes látvány összecsukódott, a szétszakasztott házat úgy nyomta ismét össze, hogy a nyílásba szorult gerendák mind az ég felé meredtek, a támadt nyíláson át pedig valami forró, nyúlós, fekete sár önté el messzire az utcát.

– Elsüllyed a város! – ordíták az emberek. – Fussunk a Dunára! – A föld nem adott többé menedéket, a vizekhez kellett folyamodni.

– Fusson a malmokra, a hajókra minden ember! A város elsüllyed.

A partokra siető népre ott várt a legnagyobb rémület.

Az Öreg-Duna, ahogy itt a Csallóköz-szöget képező folyam szélesebb karját nevezik, a város alatt ismét két ágra szakad, s éppen átellenben a várossal egy kisded szigetet képez. A keskenyebbik ág a város és a sziget között folyik el: ezt szokták kikötőül használni, itt van télen a malmok réve és a repülőhíd, a hajótömő műhelyek, a halászok bárkái.

A menekülést kereső nép megrettenve látá, hogy a Dunának e keskeny ága nincs többé; a háborgó föld úgy felemelte annak medrét, hogy a víz a szigeten keresztül a szélesebb ágba futott át, s a város előtt nem volt más, mint egy nagy zátonyos mocsár: az eltűnt folyamág titokteljes medre, az évek előtt elsüllyedt hajók romjai, elveszett vasmacskák, elsüppedt málhacsomagok, rémletes tárgyak, mik évek óta a vizek éjszakájába voltak eltemetve, álltak ijesztőleg a napfény csodájának kitéve; a meder közepén valami kettős boltozatos kőfal maradványa: tán a sokszor emlegetett alagút romjai… és a kikötőbeli hajók, a halászbárkák, a malmok, a repülőhíd mind a vízfenék zátonyain ültek megrémült lakosaikkal, kik bámulva tekintének az alóluk elfutó víz után, mely harsogva húzódott folyvást odább.

Ez a bámulatos látvány, mely több csodát mutatott a szemnek, mint amennyit az emlék össze bírna szedni, így tartott két-három percig; akkor egy új földhullámzás a túlsó Dunaág medrét emelte föl, s ismét a keskenyebbet süllyeszté alá.

A roppant víztükör zúgva rohant vissza egy perc alatt az elhagyott mederbe, mint egy átlátszó hegylánc, a közbeesett szigetet el látszott seperni gátjaival és jegenyesoraival együtt, a jégtörők karóit széttörte, mint gyermekjátékszert, s amint a sziget gátjaiban megütődött, felemelte tajtékzó gerincét, mintha el akarná azt nyelni, s azzal lecsapott a túlsó mederbe.

A partra gyűlt tömeg rémült ordítással veté magát vissza a városba, az omladékos utcákba, a tátongó földre a hullámcsapás elől, míg az harsogva, tombolva tölté meg keskenyebb medrét, felkapva a zátonyon ülő hajókat, malmokat örvénylő árjaiba, s letépve azokat vastag horgonyköteleikről, ragadta magával túl az elsepert vízgáton, bevitte a városba, odatolta az utcák közepére, odavagdalta a házak szögleteihez, odacsavargatta köteleiket a közkutak rácsozatához, a szentszobrok lábaihoz, s azután ismét oly sebesen, ahogy jött, zúdult vissza, a piac közepén hagyva az odáig vitt hajókat, malmokat, felforgatott dereglyéket, s ragadva magával, kiket útjában elkapott.

Egy halálkiáltás hangzott a meglátogatott város utcáiról az éghez.

A kétségbeesés visszakapta szavát. – Nem volt menekülés. Az emberek nem láttak szabadulás után, nem futottak többé; hanem összebújtak meghunyászkodva, megsemmisülve és kiáltozák Isten nevét, míg alattuk a föld rengett, körül a hullám csattogott, s a föld repedésein kirohanó forró lég bőgve tört magának utat, undok posványt és forró ércolvadékot túrva ki maga körül…

Óh, én Uram és Istenem! De erős a te ostorod, midőn haragodnak dicsőségét megmutatod a te földi férgeidnek!…

Az Úr sátora

Ez így tartott két egész hétig…

Tizennégy nap és tizennégy éjjel látogatá meg a rettenetes ostorozó haragjának kiválasztott városát: eljött reggel, eljött este, eljött a nappal és éjjel minden órájában, és tanítá reszketni a földet szörnyű lépései alatt.

A második, harmadik napon megadták magukat az emberek a csapás szörnyeinek, a kétségbeesést keresztyéni türelem váltá fel; az okosabbak tanácsadása kezdett kihallatszani a közjajveszékelésből, kezdtek gondolkozni védszerekről, mik a helyzet rendkívüliségét elviselhetővé tegyék, építettek fakunyhókat a szabadabb terekre, a gyöngébbek lakásául; odakötötték a sátorajtókhoz a csónakokat, hogy menekülhessenek, ha ismét véletlenül jön az ár; s készen tartották kádakban a vizet, ha a föld alatti tűz valahol a romok közt gyújtogat, és azután csináltak az apró kunyhók közé egy-egy nagy kunyhót is, azt a nagy kunyhót elnevezték templomnak.

Merész férfiak előkeresték a romok közül az oltári szentségeket, a búcsújáró zászlókat, fölkeresték a legkisebb iskolai csengettyűt, mely egész maradt, annak csináltak kis haranglábat, és ismét harangszó hívá a népséget Isten színe elé, és ismét hangzottak a buzgóság imái a nagy fakunyhóban, melynek templom volt a neve; ilyen aprócska templomok voltak minden szabadabb téren, mert a nép egyben úgy sem fért volna el, kivált most, amidőn mindenki sietett oda. Ah, mint figyeltek az emberek arra a kis csengettyű szavára! Hogy siettek minden utcából imádságos könyveikkel kezeikben! Hogy szólítá meg a szemközt találkozókat: „Harangoztak már, mehetünk”.

Ilyenkor olyan rosszul esett látni a buzgóknak, hogy itt-amott a házak kapujában hallgatag emberek ültek, akiket nem buzdított fel a harangszó; akik zárt ajakkal, bánatos arccal néztek fel az égre, mintha nekik csak szenvedni volna szabad, és nem panaszolni.

Voltak egész utcasorok, ahonnan senki sem jött elő a csengettyűszóra, ahonnan senki sem csatlakozott a búcsújáró menethez, ott volt legszomorúbb a rombolt város képe.

A szomszédok, az ismerősök gyakran beszóltak e hallgató emberekhez: „Hát ti miért nem imádkoztok? Miért nem kéritek Istent, hogy e csapást elfordítsa rólunk?”

Azok pedig felelének nagy szomorúan:

– Avagy hogyan imádkozhatnánk mi Istenhez, amidőn nekünk nem szabad templomot emelnünk ez helyen?

Miért nem volt nekik szabad templomot építeniök azon városban, azt bizonyára én sem tudom, más sem tudja. Régen volt az idő; elfeledte mindenki.

Annyi bizonyos, hogy a népesség egy harmadának nem volt szabad templomot építeni azon kis városban. Ki parancsolta azt úgy, ki tartotta fenn, holott az uralkodók ezt egészen másképpen rendelék, arra ismét tudatlan volna a felelet. Annyi mondható, hogy még akkor a kis urak igen nagy urak voltak hazánkban, s amit helybenhagyának a nagy királyok, a „kis királyok” gyakran meghiúsították.

No, de azt énreám nem bízta senki, hogy én itt az országok sorsát intézgessem, azért jobb lesz, ha folytatom a mi szomorú történetünket.

Történt az ötödik napján az Isten látogatásának, mely nap éppen vasárnapra esék – szomorú vasárnap –, hogy azon a téren, mely mostanság szép kúpozatos kápolnával, s hozzá ékes fasorokkal s mind ehhez illő szép névvel bír, Rozália térnek neveztetvén, s melyet gyermekkoromban még disznópiacnak hívogattak, az én nagyapám gyermekkorában pedig régi rác temető név alatt ismertek, nem sokat gondolván a benne fekvők emlékezetével, mint amely helyiségből hordták a városba a fazekasok számára való földet, tehát e históriai nevezetességű helyen két sajátságos csapat találkozék egymással össze, mely úgy látszik, hogy szántszándékos találkát rendezett itt egymás számára.

Azok, akik jövének a Megyercsi utca felől, mind kék mentedolmányba öltözöttt férfiak: nagy, masszív kerek kalapokban, széles szalagokkal, jó kordován, ráncba szedett torkú csizma lábukon; mentéiken nemcsak szép filigrános ezüstgombok, hanem azonfelül egyik válltól a másikra kapcsolt függő láncok, nagy, pengő szemekkel s roppant medalionnal a közepén; mind valódi tizenhatpróbás ezüstből. És e nagy tekintéllyel járuló személyek társasága nem más, mint az érdemes csizmadiacéh, a becsületes szekeres gazdák és a nagyon tisztelt hajóslegények, mint akik képezék azon idők szerint a nemes város legszolidabb polgári osztályát.

A velük szemközt jövő csapat férfiai ellenkezőleg zöld mentéket viselnek, zöld nadrágot zöld zsinórral kihánytatva, hellyel-közzel molnárszínű szürke dolmányokat, lapos ezüstpitykékkel és fekete báránybőrsüveget hozzá. Ezek pedig a nemes város takácsmesterei, szűrszabói és molnármesterei, kiket eleitől fogva mindenki a legbékeszeretőbb polgárok gyanánt szokott elfogadni.

Midőn e két szemközt jövő csapat e fenn nevezett téren egymáshoz mintegy húsz lépésnyi távolságra ért, ott megállapodának mind a ketten, s a zöldbeliek közül kiválva egy kitűnő egyéniség, fölemelt rezes nádpálcájával inte a többieknek, hogy várjanak és hallgassanak: azzal kilépett a középre.

Hosszú, száraz férfi volt az említett, még soványabb azáltal, hogy öltönyének minden része feszesen állt rajta, prémes mentéje szinte megfeszült a hátán, s lábait úgy szedegette fel, mintha minden lépésnél megégette volna a talpát; szikár orcáját rendkívül ékesíté két hosszan lefüggő bajuszzsinór, olyan kacskaringósra csavargatva, mint egy-egy kígyó.

Tudnunk kell pedig, hogy e derék férfiú a becsületes takács céh atyamestere, érdemes Kanál Ignác uram őkegyelme.

Tudnunk kell továbbá, hogy az érdemes takács céh tagjai mind zöldben járnak, mind soványak és mind igaz katolikusok; az érdemes szűrszabó cég tagjai is zöldben járnak, és kevés kivétellel katolikusok; a molnárok között már nagyobb a megoszlás hit dolgában, de öltönyük azért egyszínű. Határozottan kék azonban az érdemes csizmadiák ruházata, és ezek kivétel nélkül kálvinisták, túlnyomó e szín és hitvallás a szekeres gazdáknál, s határozott a hajóslegények osztályánál.

Eszerint e pillanatban két pártfelekezetet látunk magunk előtt mind megannyi testületekben. Ne feledjük azonban, hogy a föld reszket alattunk.

Nem is perlekedni jött össze a két felekezet; nem mint Konstantinápoly lakói a végpusztulás napján a „que” fölött vitatkozni hanem egészen más szándékból.

Amint érdemes Kanál Ignác atyamester uram kilépett az őt követők közül, a túlsó csoportozat közül szintén előlépe nemes Bajcsy András uram, a csizmadiák érdemes céhmestere, ki nemcsak oly izmos vállakkal, oly gömbölyű termettel, még nagyobb ezüstgombokkal volt megáldva, miként tagtársai, hanem azonfelül nemes ember is volt, és diákul is tudott, sőt még szakállat is mert viselni az álla alatt körül, s a bajusza előre volt hegyezve, mint egy villa.

E két derék férfiú tehát egymás elé sietett, a tér közepén találkozának, ott Kanál Ignác uram előre nyújtá reszkető kezét, nemes Bajcsy András uram belecsapott abba barna tenyerével, s ott rázogatták egymás kezét legalább öt percig folyvást, anélkül, hogy valami szót tudnának egymással szólani; mindaddig, míg a két derék férfiú szeméből megeredének a könnyek, és azután kénytelenek valának elővenni zsebkendőiket, és szemeiket megtörülgetni, s akként kezdeni a dologhoz.

– Nemes Bajcsy András uram…

– Érdemes Kanál Ignác uram…

– Meglátogatott az Isten bennünket nagyon…

– Nagyon meglátogatott bennünket az Isten…

– Tele vagyon a mi szívünk keserűséggel.

– A mienk is csordultig vagyon.

– Avagy mikor fordul el rólunk e csapás?

– Sőt nem kell-e elvesznünk mindnyájunknak abban?

– Mi éjjel-nappal könyörgünk az egek urához.

Bajcsy András uram nagyot sóhajtott e szóra.

– Nekünk nincs helyünk, ahol könyörögjünk.

És azután elhallgatott mind a kettő.

E hallgatás alatt pedig mind a két csoportozat úgy közelíte egymáshoz, hogy mintegy kört képezének a két férfiú körül. Kanál Ignác vevé fel ismét a szót.

– Nemes Bajcsy András uram. Nem olyan igaz emberek-e a kegyelmetek hívei is, mint a mieink?

– Valóban azok.

– Nem azt az istent tisztelik-e ők is, akit mi?

– Valóban ugyanazt.

– Nem azt a csapást szenvedjük-e mi is, amit kegyelmetek?

– Bizony igaz, hogy azt.

– Vétettünk-e mi egymás ellen valaha? Csaltuk-e meg egymást? Rontottuk-e egymás családját, mesterségét? Nem járnak-e a mi koldusaink is a kegyelmetek ajtajára? Nem esik-e az eső a kegyelmetek földjére is úgy, mint a mieinkre? Nem az-e a mi hazánk, nem az-e a mi szülőföldünk, ami kegyelmeteké? Nem egy nyelvet beszélünk-e, nem egy kenyeret eszünk-e egymással? És mégis egyik gyűlöletes a másik előtt, s egyik nem imádkozhatik a másik miatt.

Bajcsy uram erre megint csak azt felelhette, hogy megfogá a takácsok atyamesterének jobbját, s megrázá azt szíve szerint.

Kanál uram megerősíté magát, letűzte keze alá rezes botját, s egészen más hangot váltva, monda:

– Érdemes lakostársaim, nemes céhmester úr, becsületes mester urak: minthogy mi más felekezeten levő együgyű emberek átláttuk, mennyire keservetes dolog kegyelmetekre nézve, hogy a szomorú, iszonyatos napokban, amidőn mindnyájunknak vigasztalása egyedül az irgalmas Isten, kegyelmetektől e vigasztalás meg vagyon vonva azáltal, hogy e nemes város privilégiumai fejében nem szabad kegyelmeteknek ez helyen templomot építeni, hanem kénytelenek a szomszéd kulcsos mezővárosba átjárni isteni tiszteletre, amidőn azt a vizek engedik…

– Úgy vagyon – szólalt meg egy hajóslegény hatgalléros köpönyegben. – A szekeres gazdák szekéren hordanak át bennünket minden vasárnap.

Nemes Bajcsy uram komoly szigorúsággal tekinte hátra a közbeszólóra.

– Ne zavarják kegyelmetek az atyamester urat az ő kontextusában! – Azzal buzdítólag fordult az atyamesterhez: „quoniam; – ergo – minthogy; tehátlan… Így következik”.

– Tehátlan – folytatá Kanál Ignác uram – előfordult a mi érdemes polgári céhünk gyűlésében az a szó, hogy ím e gyászos napokat használnák fel mindnyájan azon üdvös cselekedetre, mely szerint építenének kegyelmetek is egy sátort a mieink hasonlatosságára, ahol ott az Istent imádhatnák, s ne kényszerülnének elvándorolni, minden úrnapján szomszéd helységekbe, hanem segítenének szívük szerinti imádságaikkal megengesztelni az Úristennek az ő haragját, mely alatt bizony annyit szenvednek kegyelmetek is, miként mi szenvedünk.

Ez nagy szó volt: igen nagy mondás… Ha valami költő volnék, aki képzelt dolgokat mesélni állt elő, világért nem mernék ilyet adni emberem szájába, de miután nem vagyok más, mint jámbor krónikaíró, aki elbeszéli azt, amit öreg emberek beszéltek fiatal embereknek, úgy maradt meg az emlékezetben, bízvást megírhatom a mostani ivadéknak, hogy ott azon a kerek téren egykor összegyűltek a nép együgyűi, a publikánusok és tudatlanok, aminők közül a názáreti király válogatá az ő apostolait, és ott azok, akik hatalmasabbak voltak, azt mondák a gyöngébbeknek:

„Íme, e helyen, ahol állunk, építsetek sátort az Úrnak, amelyben imádkozzatok!”

Az érdemes atyamester nem tudott tovább szónokolni az elérzékenyülés miatt; ahelyett egyre szorongatá a hozzá közel esők kezeit, s szemeivel mutogatott a háta mögé furakodó becsületes német polgár ácsmesterre, akin régen meglátszott, hogy szeretne valamit mondani, amit meg is tett, amint szóhoz juthatott, kezeivel magyarázva, ahol nyelve hibázott.

– Mi nem ellenzünk ám az! Mi nem haragszunk rá egymásnak. Mi jó embereket lehetünk. Ne félje magát senki.

Azután egy emberséges kovácsmester tört magának utat a középhez, ahol beszélni lehetett, s felgyűrte jobb karjáról az inget, mintha azt másképp elmondani nem is lehetne, mint nekigyürkőzve, harsogó hangon bocsátá közre jámbor ötletét.

– Atyámfiai, jó barátaim, én azt mondom, hogy építsetek itt, ahol állunk, egy akkora sátort, hogy minden nemzetségtek elférjen benne, híjátok ide fiaitokat, feleségeiteket, s amennyi helyen megférnek, akkorát kerekítünk innen, s ott álljon a templom; torony is legyen rajta, csengettyű is legyen benne!

A derék férfiú homlokáról csorgott az izzadság az utolsó szavaknál, olyan igyekezettel szónokolt, s szerette volna látni, ki mondhat neki ellent, midőn ingujjával végigtörülte orcáját.

Nem mondott senki ellent, sőt mindenki iparkodott felebarátjával megértetni, mennyire idegen dolog volt szívétől minden harag ez ideig is, s mint fogják ők ezentúl is szeretni és becsülni egymást, akár megengedi az országgyűlés, akár nem.

Nemes Bajcsy András uram mind e jelenet alatt összefogott kezekkel állott a középen, komoly orcáján egy vonást meg nem változtatva s figyelmesen végighallgatva minden beszélőt, és senkit meg nem szakítva abban, mint aki valami nagy szót akar mondani, s azt a végére tartogatja.

Midőn azután venné észre, hogy mindnyájan őreá vetik szemeiket, leemelé nagy süvegét szénfekete szögkemény hajáról, s két kezével melléhez nyomva azt, felsóhajta, tekintélyéhez méltó nyelven:

– Gloria in excelsis omnipotenti Deo! Dicsőség az magasságban az mindenható Istennek.

És akkor szemeivel megválván az égtől, visszafordula érdemes lakostársaihoz és mondá

– Az Úr parancsolá, kegyelmetek tudtunkra adák, mi pedig meg fogjuk cselekedni: aki igaz ember, és Istent tiszteli, akként cselekszik, ahogy én. Mészáros János gazduram! Minthogy kegyelmednek köpönyege vagyon, terítse azt ide elém a földre!

Mészáros János ellenvetés nélkül szót fogadott, s leteríté a sok gallérú bukovinai posztóköpenyt az érdemes céhmester elé.

Akkor nemes Bajcsy András uram kivonta csizmaszára mellől rézpitykés bicskáját, s kinyitá azt, és a köpeny közepére álla, mint egy áldozatra készülő táltos a régi napimádó magyarok közül, kezében a fölemelt késsel.

Mindenki áhítattal leste szavait, mert azt jól tudta, hogy nemes Bajcsy András uram, bárha némelykor furcsa előkészületeket tesz is, de mindig okosat és nyomatékosat mond.

– Szerelmetes hitsorsosaim! – kezdé a jeles férfiú, olyszerű helyzetet véve a kivont késsel, mintha egyenesen szívébe akarná azt döfni. – Mire való a mi vállainkon ez az ezüstlánc? Mire valók a mi kebleinken emez ezüstgombok? Lánc és teher az, és semmi egyéb, mely minket lefelé von a föld felé! Íme vessük le a mi láncainkat, rázzuk le a mi terheinket, és építsük fel azoknak árán az Úrnak hajlékát, amely bennünket felemeljen az ég felé. Járjunk ezentúl fekete gombokkal, hogy akik meglátnak bennünket, elmondhassák rólunk: íme, ezek ama híres város lakosai, akik nem viselnek ruháikon többé ezüstöt; de viselik szíveikben az Urat, és emelének templomot az ő cifraságaiknak árán; és bizony mondom, hogy az mi rajtunk nagyobb ékesség leend minden aranynál, ezüstnél!…

És e szavakat mondván, nemes Bajcsy András uram nekifogta a bicskát, lekanyarítá válláról a súlyos ezüstláncot, leszabdalá a nagy filigrán gombokat, s odaveté azokat a köpönyegre, melytől hátralépett, s prófétai ihlettel mutatott oda a többi jelenlevőknek.

Egy pillanat alatt minden férfi kezében villogott a kés, tépte, fejtette mindenki magáról az ékszereket, ezüstláncok, ezüstgombok hullottak a kiterített köpenyre minden oldalról, senki sem késedelmezett, senki sem tétovázott, a késeket egymás kezeiből ragadták ki, akiknek nem volt, pirult arcú nők és szűzek rimánkodtak az előttük álló férfiaknak, hogy aranyfüggőiket, gyűrűiket engedjék az áldozat közé tenni, e hír villámgyorsan futott végig a városon, s aki meghallá azt, sietett a térre, mindig több nép gyűlt össze a téren, apró gyermekek elhozták takarék márjásaikat, egy-egy koldusnő fillérje is kézről kézre adatott, míg az áldozathalomhoz ért, hogy csendülésével ő is beleszóljon abba a zenébe, ami úgy tetszik odafenn.

Egy óra múlva halommal állt az ezüst a kiterített köpönyegen. Akkor nemes Bajcsy András uram megfogá a derék német ácsmester, Hampel uram kezét, és odavezeté őt az ezüsthalomhoz.

– Íme, szerelmetes atyámfia, itt vagyon az érték, tegye kegyelmed rá a kezét, és vállalja fel, hogy építsen számunkra ezért egyházat, díszeset és tágasat, ahogy tudtára adatott.

Hampel mester ijedten rántá ki kezét Bajcsy uraméból, s nagy buzgalommal kezde tréfálkozni.

– Eressze engem, Bajcsy úr. Ne tréfálja így! Én bizony nem teszek sem kezemet, sem lábamat a kegyelmed ezüstre; no, csak ne haragudja magát nekem: meglehet, hogy rosszul megmondtam, mást akartam megmondani: engem nem kell a kegyelmeteké ezüst, nem arany, és mégis csinálom fogom, ami kell. Ezt mondja becsületes ember; és ki mondja, hogy Hampel Kristóf nem becsületes ember van? Én beszélem magyarul rosszat, de érzem jót.

A református hitfelek annál kevésbé kezdték érteni a derék ácsmestert, mentül jobban iparkodott az magát összekeresett szavakkal megértetni, amin végtére Hampel Kristóf uram oly melegbe jött, hogy kirántva tubákszín kabátja zsebéből egy hosszú szarvasbőr-erszényt, azt előlről kibontá, s azzal megfogva a fenekét, odatartá azt az ezüsthalmaz fölé, s kirázta belőle, ami benne volt: lázsiás tallérok és jó vert körmöci aranyak.

– Nekem nem kell a kegyelmeteké ezüst; teszem hozzá én is, legyen több. Adják kegyelmetek a fa, csinálom a munka ingyen. A templom Istené van, teszem e munkát Istennek, majd megfizeti nekem Isten. Tartja meg kegyelmetek az ezüst, jó lesz fizetni vele a pap, meg kántor; én nem prédikál, se nem énekel a kegyelmeteknél; lesz a sok ezüst fundáció. Aki becsületes ember, azt mond és Hampel Kristóf mindig becsületes ember, beszélni rossz, de szíve van jó.

A derék ácsmester nem volt valami kitűnő szónok, de szavai oly lelkesülést gerjesztének hitfelei között, hogy azok egymás után törtek maguknak utat a középre, s önként felajánlottak minden munkát ingyen, ami a protestáns hitfelektől ki nem telhetett. A kovácsok, lakatosok, bádogosok egytől-egyig mind katolikusok voltak: náluk nélkül nem épülhetett templom. Senki sem akart fizetésről hallani; az emberséges ácsmester sorról sorra járt mindenkihez, s bámulandó igyekezettel iparkodott azt a kevés magyar szót, ami ráragadt, ékes beszéddé alakítani, hogy rádisputálja minden emberre, amit anélkül is tudott, érzett és mondott mindenki, hogy ez a munka tetszik odafenn az égben…

Kétszázados villongás így csendesült el egy napon, és lőn béke és egyetértés a város lakosai között, és régi ellenségek nyújták egymásnak kezeiket, és az erősebbek mondák a gyöngébbeknek: „Legyünk egymás testvérei!”

Nem, ez a város nem fog elsüllyedni!

A föld csak néha-néha rendült meg az összegyűlt csoportok alatt, az Úr lábnyomától meg-megdobbanva. Mintha azt mondaná vele, hogy ő is jelen volt… és hallotta a fogadásokat…

Az alku hamar készen volt; ahol minden ember ingyen adott mindent, nem volt nehéz az egyezség.

Hátra volt azonban még a kegyes vállalat nehezebb része: a helyhatósági engedély.

Ez időben az sem kerülhetett sokba: a városbíró és a tanács előre meg volt már nyerve eziránt; a derék német ácsmester többséget szerzett a türelmi kérdésnek a „hatvanszemélyek” gyűlésében; a tanács nem mert ellentmondani; az egyházi hatóságok részéről sem történt semmi ellenvetés. A jámbor takácsok és szűrszabók azokban a zöld dolmányokban előre eljárták mind ezen urakat, s biztosíttatták magukat a kegyes elnézésről, nehogy hasztalan reménységgel biztassák fel polgártársaikat.

Hanem… a legnehezebb kő még útban volt: egy igen nehéz és igen kemény kő, amit a csodatévő természet egy magasrangú főúr keblébe tévesztett arra a helyre, ahol más emberek a szívet hordják: ezt a nehéz követ ki fogja elemelni!

– Voltunk a tanácsbelieknél, voltunk a főtisztelendő uraknál szólt a derék atyamester. – Felőlük akár a Sion hegyét ide építhetik kegyelmetek; hanem még hátravan a tekintetes alispán úr. Már oda, édes atyámfiai, küldjenek kegyelmetek valakit mást, mert oda ember kell, akinek esze és bátorsága vagyon; nekem pedig mind a kettő mértékkel vagyon, és az a tekintetes úr előtt nem lészen elegendő.

A jámbor atyafiak egymásra néztek, mintha keresnék maguk között, hogy ki légyen Mózses, és ki légyen Áron. S nagy aggodalom kezdett arcaikon mutatkozni. Ez valóban nehéz kő volt, igen nehéz kő.

Egy hang indítványozá nemzetes Beő Sándor uramat, aki deszkakereskedő, és így honorácior, de a becsületes úriember azzal menté ki magát, hogy neki ugyan a neve Beő, de a beszéde éppen nem bő; ott fogy el, ahol legjobban kellene.

Másik hang nemes Szabó Ferenc földbirtokos urat kívánta deputációba küldetni; aki viszont biztosítá a gyülekezetet, hogy ő nemrég kelt föl negyednapos váltólázból; ha az alispán elé kell mennie, kétségtelenül recidivázik.

Ilyenformán minden kandidált személynek volt valami nagy organikus baja, mely miatt küldetését fel nem vállalhatá. Végre Mészáros János, a megköpönyegtelenített hajóslegény, ott állván, a középen, elkiáltá magát:

– Micsoda? Hát nincsen-e itt nemes Bajcsy András uram, aki céhmester és diákul is beszél? Tud őkegyelme úgy beszélni, mint akár egy prókátor, s nem ijed meg senki személyétől.

– Úgy van, úgy van! – kiálták rá egyszerre mindnyájan, s körül kezdék fogni Bajcsy uramat, „Jó lesz, nagyon jó lesz, jobbat nem is lehetne küldeni.” S most már az elébb megkínáltak is mindnyájan ajánlkoztak, hogy ők is vele mennek, nem fájt senkinek sem keze, sem lába, ha Bajcsy uram fog szónokolni.

Az érdemes férfiú azon nyugodt komolysággal fogadá az ajánlatot, mely a megbízatás nagy fontosságának saját önérzetével összevetéséből származhatott. Pár percig nagy megfontolással gondolkozék magában, akkor fölveté szemeit az égre, és áhítatosan mondá:

– Fiat voluntas tua. Légyen meg a te akaratod!

Okosabb emberek kívántak időt engedni az érdemes férfiúnak, hogy beszédre, szép orációra készülhessen, azt otthon előre betanulván; hanem ő fölöslegesnek tartá ez ajánlatot; az, aki az ő küldötteit idegen nyelveken beszélni tanítá, majd neki is segítségére leend. Csupán annyi haladékot kért, amíg hazamegy és kardját felköti, mert kard nélkül nemes embernek küldöttségbe menni nem illik; ahová őt azután a küldöttség többi tagjai is elkísérték, biztatván ügyfeleiket, hogy amíg visszatérnek, addig csak maradjanak szépen egy rakáson.

Malárdy Ferencnek hívták az első alispánt. Hivatalos okiratokon így látjuk aláírva nevét: Dárdai és Czoborhegyi Malárdi Malárdy Xavér Ferenc. Minden rendű predikátumaira oly szabályszerű igényt tart az alispán, hogyha bármely hivatalos benyújtványon vagy magánlevélben a címzetből valamelyik hiányzik, hidegen nyújtja vissza az átadónak, azt mondva: „Nem ismerem ezt az urat.”

A Malárdy-család igen régi eredetű. A legelső ős, Zotmund, még Álmossal ivott egy kürtből. Ő tűzte le dárdáját a Beszkidek legelső hegyormára a honkeresők közt; azt a hegyet most is Dárdahegynek nevezik: – az ellenkezőt bebizonyítani nehéz; később ő volt az, ki saját úri kezeivel felköté a gonosz nyakravalót Cobor vezérnek a róla elnevezett hegyen: innen a dárdai és coborhegyi előnevek. Tulajdon nevét pedig egy későbbi ős nyerte Szent László alatt a cserhalmi ütközetben, amidőn a csata kezdetén azt mondá a királynak: „Ma ládd, uram, hogy mint fogok dolgozni”, innen a Malárdy név. Ezt a hírneves család minden tisztelőjének tudni kell, és tisztában lenni afelől, hogy a három részre osztott címerpajzson mit jelent a kétfarkú oroszlán a véres emberfővel, meg a zászlós halom és a zöld élőfa. Valamint arról is meg kell győződve lenni mindenkinek, hogy a Malárdy-családnak ősidők óta egy férfi tagja sem volt, aki valami nevezetes dolgot ne követett volna el! Valamennyien mind magas hivatalokat viseltek, sőt a mostani alispán nagyatyja nádorispánságra is volt kandidálva. Arról a végrendeletről pedig éppen tényleges tudomással kellett bírnia mindenkinek, melyben a család hatalmas alapítója sajátságos büszkeségből akként intézkedett utódaira nézve, hogy azok mindig büszkék legyenek ősi eredetükre, és annál nagyobbra vágyódással őseiket meg ne alázzák: tudniillik grófi, bárói avagy hercegi címeket se el-, se fel-, se meg- ne vegyenek: hanem amint valaki közülük grófságra vágyódnék, vagyoni része mindjárt a nemesnek maradott atyafiak közt osztassék fel, hogy az elődök ne legyenek kénytelenek pirulni az utódok előtt. És hogy az törvénycikkelybe is volt iktatva, mindaddig, míg az ónodi gyűlésen a kurucok a dokumentumokat meg nem égették. Ugyanazon ónodi gyűlésen ontatott ki Turóc vármegye követeinek vére, kik közül az egyik vérszerinti rokonságban volt a Malárdy családdal.

A Malárdyak tehát régen lehetnének bárók és grófok is, régen viselhetnének hét usque kilencágú koronát címerükön, de nem kell nekik – nem kérik, és nem fogadják el. Azt azonban büszkén említhetik, hogy a köznemesek között az ő családjuk a legelső, s e részben igazat adnak Caesarnak, ki a Malárdy-családot – a véletlen kedvezése által – jellemével megelőzte: „Inkább első úr egy faluban, mint második konzul Rómában”.

Malárdy Ferenc bizton elmondhatja magáról, hogy jelenleg ő az első úr egy megyében.

Grófok, hercegek, akik ott birtokosok, a várkormányzók és generálisok, mind nem parancsolnak ott nála nélkül; tőle függ előremenetel és megállapodás; az ő szemöldökei igazgatják a szónoklatokat a megyegyűlésen; az ő „favora” és „fastusa” eldöntő indok a bírák ítéletében; az ő akarata a törvény.

És az ő akaratát meg nem ingatja semmi.

Semmi? Még ez a rengő föld sem? – Az sem. Majd mindjárt elmondok róla egy pár adatot.

A rémület legelső órájában, midőn mindenki elveszté lélekjelenlétét, midőn futott az anya gyermeke bölcsőjétől, a katona őrhelyéről: Malárdynak első gondja az volt, hogy a megyeház folyosóit végigjárta megnézni, hogy az őrök helyeiken maradtak-e. Nem találta őket ott. Hol az őrmester? Az is elfutott. Egyetlen hajdú állt a folyosón, aki ijedtében nem találta a kijárást. Azt megragadta: „Mától fogva te vagy a hajdúk őrmestere, és tudtul adod minden drabantnak, hogy aki helyét el merészli hagyni, hivatalából el van bocsátva.” A reszkető ember nem bátorkodott ellenvetést tenni, s ott maradt. Még a földrengésnél is jobban félt az ő haragjától.

A legveszélyesebb órákban maga mellé rendelé a megyei jegyzőket, ügyészeket és esküdteket, s sorról sorra járva a megyeház termeit, vizsgálatot tartott azok felett: mit állhatnak ki, meddig tartanak még. A levéltár padmalya egészen keresztbe volt már nyílva, és a szegletfalak elváltak egymástól, hogy a padlás gerendái közé lehetett látni.

A nagy, ódon szekrények úgy rázkódtak, úgy dörömböztek magukban, mintha félelmes lakóik ki akarnának törni záros ajtóikon; az asztalok és székek táncoltak előre-hátra, és minden, ami az asztalokon volt, tintatartók, tollak, kések, futni készültek valamerre. Malárdy pedig kényszeríté hivatalnokait leülni a reszkető asztalok mellé, e táncoló székekre, előszedegetni a dörömböző almáriumok csomagait, mártogatni reszkető tollakkal, reszkető kalamárisokba, s írni reszkető papírra reszkető kezekkel, reszkető sorokat.

A kemény ember

A levéltárt a földszinti szobákba kellett áthelyezni, melyeknek vastag, tömör falai nem látszottak szenvedni a földrengés alatt. Az emberek azt mondták, hogy ez istenkísértés; az alispán nem kérdezte tőlük, hogy mit mondanak.

Ő maga ott állt az egész munka alatt egy alkóvszerű bolthajtás mögött, onnan intézte a működést.

Valaki észrevette, hogy az a bolthajtás is ketté nyílt a tetején, s e nyílás miatt a zárkő néhány ujjnyival alábbcsúszott; csak még egy taszítás kell neki, hogy kiváljon, s akkor az egész boltozat összeomlik.

A jelenvolt hivatalnokok mind látták a veszélyt, de senki sem szólt az alispánnak; lehet, hogy féltek hozzá szólni, az is lehet, hogy nem bánták volna…

Végre egy fiatal esküdt, kinek lelke még fogékonyabb volt az emberszeretet, mint az illem és törvényes kötelesség parancsai iránt, bátorságot vett magának Malárdyt figyelmeztetni:

– Tekintetes alispán úr, az a kő mindjárt leesik.

Malárdy előbb tetőtől-talpig nézte a hívatlan megszólalót, azután nyugodtan pillanta fel a boltozatra, s azzal a legtisztább csengésű, teljes érchangon válaszolt a hivatalnoknak:

– Csak folytassa, esküdt úr, a maga hivatalos kötelességét! Azután még egyszer feltekinte a fenyegető zárkőre. – Egy ostoba kő nem üthet agyon egy Malárdyt!

És azután is ott maradt, és többször nem nézett fel a kőre. Úgy állt ott, mint egy márványszobor. És valóban illett volna szobornak. Soha szebb férfiarcot nem gondoltak ki a szobrászok: olyan domború homlok, erős, izgékony szemöldökkel, tojásdad arc, egyenes orr, nagy, messze fölnyílt szemek és az a hallgatva is parancsoló száj, mely ahhoz van szokva, hogy szavait előbb találgassák, mint azok ki vannak mondva.

A föld rángásai mindig hevesebbek lettek, egy poros szekrény mindenestül kidűlt a szoba közepére, kitálalva egyszerre előkerülhetetlen retardatumait.

A zárkő ismét néhány ujjnyival alábbcsúszott, s a kőpor hullani kezde a papírra, melyre írtak. Malárdy mégsem mozdult meg helyéről.

Végre az utolsó percsomag is el volt takarítva, mindenki sietett ki a veszélyes teremből; Malárdy volt az utolsó, aki elhagyta helyét; midőn az ajtóhoz ért, valami nagy robajjal omlott össze a háta mögött, talán éppen a bolthajtás. Hátra sem tekintett, hogy megnézze: mi volt az. Mit törődik egy Malárdy a feje fölött függő kövekkel?

Családja számos tagból állt. Szép delnő neje volt; felnőtt fiai, kik mellett nevelőt tartott, akit régi római arisztokrata néven prefektusnak címeztek, és egy kisleánya, aki még babákkal játszott… és az egész családból egy léleknek sem volt szabad elhagyni a várost. Ne mondja senki, hogy egy Malárdy fél, és elfut a veszélyből.

Pedig a delnő ideges volt, és a gyermekek babonákban hittek; mégsem volt szabad a megyeház udvarát sem elhagyniuk.

Egy nagy faépület, azelőtt kocsiszín, volt lakhelyül elkészítve az úri családnak. Annak a gerendái is egyre ropogtak, recsegtek; a kemény szarufák néha úgy pattogtak magukban, hogy rémület volt alattuk elaludni, és rémület az álomból felrettenni – de panaszkodni nem volt szabad.

Az alispán maga a hajdúk szobáját választá lakásául, annak a falain is látszottak vékony repedések, s az ablakok felül és valahol egy bolthajtás volt a falban, mind lehullott róla a vakolat, de az mégis hihető volt, hogy ez a szoba be nem omlik. Néha ugyan a magasabbról aláhulló omladék elzárta az ajtót, hanem azt koronként el lehetett onnan hordani.