Sophie Villard

MADAME EXUPÉRY
és az égbolt csillagai

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

Epilógus

Utószó

Valóság és fikció a regényben

A regény szereplőinek további sorsa

Irodalomjegyzék

Impresszum

Szóljon ez a könyv

minden felnőttnek,

aki még felismeri

a bárányt a ládában

és az elefántot az óriáskígyóban,

és aki kigyomlálja

a majomkenyérfa hajtásait,

mihelyt felfedezi őket.

Sophie Villard, 2021

„Kis feleségem,

…elviszlek szép országokba,

ahol vannak még titkok,

ahol az este olyan friss,

mint a frissen vetett ágy,

ahol a test ellazul,

és ahol a csillagokat szelídítik.”

Részlet Antoine de Saint-Exupéry

Consuelóhoz írt szerelmes leveléből.

Prológus

„Szeretett Consuelóm, szívem virága, ott, a távoli New Yorkban, a tábori ágyamban fekve írok neked, az egyetlen helyről, ahova el tudok húzódni, mióta eljöttem tőled, hogy szolgálatba álljak szeretett Franciaországunkat védelmezve. Fiatal pilóta bajtársaim továbbra is csodálják a kártyatrükkjeimet, és figyelmesen hallgatják a történeteimet, amelyeket az életemről – a sivatagról, a vulkánokról, a művészkávéházakról és Rólad mesélek nekik. Igen, Kismadaram, a mi történetünket is részletesen elmeséltem nekik, a Te és az én történetemet.

Most, hogy meggyógyultam, miután olyan bután leestem a lépcsőről, újra beosztottak felderítő repülésre. Reggel kell indulnom, hogy Marseille partvidékét fényképezzem, ahol a családom él. A szerelmünk partvidékét. Emlékszel még az El Miradorban töltött időre, amikor a mandulafenyők alatt ettünk, és néztük a hajókat az öbölben? Ezek voltak számomra házasságunk legszebb hónapjai, no és persze a Bevin House-ban, a kis herceg házában eltöltött nyár, amely talán életem utolsó paradicsomi időszaka volt.

Bizonyára csodálkozol, miért merülök így el a múltban. Most, itt, a Földközi-tenger vakító napsütésében, nálam húsz évvel fiatalabb bajtársaim között, akik az időt fekvőtámasszal és magas térdemeléses futással múlatják, nekem nem marad más, mint hogy a tábor árnyékában egy sátorponyva alá behúzódva álmodozzam.

Rólad álmodom, drága Rózsám. Rólunk álmodom. Mennyi mindent éltünk át – jó és rossz napokat egyaránt. Hálás vagyok neked, Szerelmem, hogy olyan sokáig kitartottál egy magamfajta álmodozó kalandor mellett. Tizenhárom év – ki gondolta volna rólunk?

Consuelo, most, ahogy ezt a levelet befejezem, tudd, hogy mindig a szívemben élsz. Enyém vagy, és én a tiéd. Te voltál és Te vagy nekem az egyetlen. Az egyetlen, aki a szívemet meg tudta dobogtatni. Olyan tettekre inspiráltál, amelyeket magam nem tartottam lehetségesnek. Csendben éldegéltem volna a kutyámmal, ha nem csöppensz bele az életembe. Kis paradicsommadaram, vigyázz magadra! Hamarosan visszatérek hozzád, mihelyst ez a szörnyű háború véget ér. Amikor Franciaország felszabadul a barbár németek megszállása alól, és újra Franciaország lesz, akkor újra a Saint-Germain sugárúton, a Café de Flore teraszán ülünk majd, és pastis-t iszunk. Akkor festek neked majd több millió kis herceget.

De Rózsám, ha ez nekem nem sikerül, egyet ígérj meg: meséld Te a történetünket, kérlek! Ahogy én meséltem rólunk a fiatal bajtársaimnak. Legyen a szerelmünk bátorítás az embereknek, és egyben figyelmeztetés arra, hogy milyen sok nehézséget tartogat néha az élet. Szóljon ez a történet arról, hogy minden magasröptű álom és terv, minden csillogás és hírnév, minden düh és rombolás ellenére a végén csak egy dolog számít: két szív összefonódása szerelemben. Szeretlek téged, Rózsám. Óvjon az ég!

Örökké a Te kis herceged, Antoine

Szövetséges légvédelmi támaszpont, Borgo, Korzika, 1944. július 30.”

A kis herceg házában,

Eaton’s Neck, Long Island,

1942 júliusa

A Viarco grafitceruza karcintva suhant a papíron. Mennyire szerette Consuelo ezt a hangot, que bonito, mert azt jelezte, hogy Tonio végre újra örömmel dolgozik! Consuelo odalépett Tonio székéhez, és végignézett az íróasztal sötétzöld bőrkönyöklőjén heverő, különböző puhaságú ceruzákból álló készlet darabjain. Aztán a jegyzetfüzetre nézett, majd a tekerős hegyezőre, a vízfestékkészletre, az ecsetekre és a rajztömbre. A papírkosár körül a szőnyegen számtalan összegyűrt papírlap hevert – de a legfelső, friss vázlatpapíron, amelyre Tonio éppen rajzolt, látszott már a kis figura, aki egy kicsit mindig elveszetten álldogált a világban. A kis fickó a kócos, szőke hajával és a nyakába kötött piros szalaggal: a kis herceg!

– Una taza de café! – szólt Consuelo. Majd a Remington írógép mellé tette a forró, illatozó kávét, amelyet a földszinti konyhában frissen főzött Toniónak. A férfi hálásan elmosolyodott, rögtön a csésze után nyúlt, és mohón szürcsölte a kávét.

– De jólesik! Tudod, egész jól haladok, de valahogy a figura, a hercegünk még nem az igazi. Még nem kelt életre – mondta Tonio a fejét jobbra-balra ingatva, és töprengve nézte a rajzot. – Ahogy most kinéz, úgy még nem indíthatom el a kalandjaira.

Mielőtt Consuelo elmondhatta volna a véleményét, résnyire kinyílt a szobaajtó, és Hannibal dugta be rajta lapos pofájú, ráncos fejét. Felöltötte kutyamosolyát, és rövid lábacskáin vidáman Tonióhoz kocogott. Tonio letette a kávéscsészét az utolsó rajz közepére, lehajolt a lifegő fülű buldoghoz és megsimogatta.

– Na, Hanni, voltál már kint? Még nem? Akkor legfőbb ideje, ugye?

Hannibal a mellső lábával Tonio térdére ugrott, és megpróbálta megnyalni gazdáját. Tonio nevetve csúszott le a székéről a szőnyegre, és birkózni kezdett a buldoggal.

– Gyere, Hanni, megyünk a tengerpartra sétálni! – kiáltott oda vidáman Consuelo.

Ahogy Hanni meghallotta a sétálni szót, kiviharzott az ajtón, körmei kocogtak a falépcsőn. Milyen szép itt minden – gondolta Consuelo, és megcsókolta Toniót. Milyen jó, hogy ezekben a nehéz időkben itt lakhatnak a hófehér, háromemeletes faházban, Long Island Eaton’s Neck nevű földnyelvének közepén, amelyet három oldalról a tenger vesz körül. Esténként a verandán ülve hallhatják a hullámok morajlását a sziklákon. Az árnyas kert az öreg fákkal, a dús dáliákkal és rózsabokrokkal mesebeli erdőnek tűnik, amely vigyáz rájuk. A fák koronáján olyan kéken és olyan tisztán tündöklik át az ég, mintha soha többé nem vonulna át rajta egyetlen apró felhő sem.

Súlyos viharokat vészeltek át, amíg végül megérkeztek ide. És Consuelo jól tudta, hogy a szél újra felélénkül, mert a kis paradicsomon kívül nagyon is tombolnak a viharok.

– Séta után feljössz megint? Együtt talán eszünkbe jut a megoldás, hogyan keltsük életre a kis főszereplőnket – mondta Tonio, majd visszafordult az íróasztalához, és kihegyezte a ceruzáját.

– Örömmel – mondta Consuelo. Végül is Tonio még egyetlen könyvét sem illusztrálta saját maga. Talán segítségére lehet ebben művészi adottságaival. Mellette állhat az ő kalandorának, a levegő urának, a férjének. Mióta is? Igen, már tizenegy éve – töprengett Consuelo, majd lement Hanni után a lépcsőn. Micsoda viharokon repültek át ez idő alatt! Épp ezért most még jobb érzés azt látni minden reggel, hogy Tonio az íróasztalnál ül. A vad kalandok kora talán végleg lejárt. Negyvenes éveikbe lépve egyikük sem érzi már magát olyan fiatalnak és féktelennek. Mióta Tonio többször is lezuhant, hátfájásra, egyensúlyzavarra és fülzúgásra panaszkodott. Bár Consuelo úszással és tornával meg tudta őrizni fittségét, végül mégis csak vennie kellett egy szemüveget, amelyet természetesen csak komoly vészhelyzetekben viselt. Szerencsére törzshelye, a manhattani Café Arnold étlapjának elolvasásához még nem volt szüksége szemüvegre. Kívülről tudta.

A törzshelye. Meglepődött, ahogy erre gondolt. Most már tehát a Columbus Circle-ön, a Central Park tőszomszédságában van a törzshelye. Kinyitotta a veranda ajtaját, Hanni pedig kiviharzott. Pedig a kedvenc helye a Les Deux Magots, Párizs közepén, a Saint-Germain-des-Prés negyedben. Érezte, ahogy gyorsabban ver a szíve. Fog-e még egyáltalán azon a teraszon a márványasztalnál ülni, és tejeskávét iszogatva a járókelőket nézni? És ha igen, mikor? Vágyott oda, ahol most csak német egyenruhás katonák és testes német irodista hölgyek korzóznak. A helyőrség igazgatási ügyeit intézik, és az ebédszünetben Chanel No 5-öt vesznek, hogy olyan illatuk legyen, mint a párizsi nőknek. Vagy egy divatházban próbálják magukat belepréselni egy ruhába, mintha abban valaha is olyan elegánsak lehetnének, mint a párizsi nők.

Consuelo elhessegette szomorú gondolatait, és füttyentett Hannibalnak, aki a rózsabokor mögött szimatolt.

– Gyere, Hanni, indulás le a partra. Gyerünk!

Az ember elfuthat ezek elől a gondolatok elől, a valóság és a borzalmak elől, de messzire nem jut.

Még itt sem, egy másik földrészen, a tengerparti álomházban, ahol Tonio végre újra tud dolgozni. Olyan könyvet ír, ami lelkesíti. Egy olyan történetet, amit a szívén visel, amibe mindent bele szeretne adni, ami fontos neki. Az amerikai kiadó karácsonyi gyermekmesét kért. A leadási határidő tehát igen közel van. A kéziratot már szeptember végére kérték, hogy a könyv már az ünnepek előtt a boltokba kerülhessen. Óriási nyomás nehezedik hát Tonióra, amit hála istennek idáig alig érzett meg.

Consuelo elhatározta, hogy a lehető legkellemesebbé teszi férjének az életet a Bevin House-ban – ahogy mosolyogva nevezték maguk között: a kis herceg házában. Így talán egy kicsit tovább vissza tudja tartani.

Visszatartani attól, amit elkerülhetetlenül meg fog tenni. Azt, amiről már többször beszélt.

Consuelo elindult Hannival a partra. Ahogy a pázsit végéhez értek, Hannibal vidáman kergetni kezdte a saját farkát, és megpróbált beleharapni. A nyugodt tenger lagúnazöld színe átfénylett a fák között. Ahogy Consuelo a rézsűn vezető köves ösvényen haladt lépésről lépésre lefelé, igyekezett csak az útra figyelni.

Lépésről lépésre.

Vajon milyen szövevényes utakat tartogat az élet számunkra? – rémlett fel benne a kérdés. Már a strand felől hallotta Hanni örömteli csaholását. Tonio most az amerikai kiadók megbízásából ír gyerekkönyvet, de akkoriban, amikor megismerkedtek, ebből még semmi nem volt kilátásban. Akkoriban Tonio a légiposta szakaszpilótája volt Buenos Airesben, és Patagónia távoli szegleteibe repült. Ő maga pedig, nos, igen, egy nő élete virágában, akinek az élete addigra vett már néhány fordulatot…

Ha szeretsz egy virágot,

valahol egy csillagon,

jólesik éjszaka fölnézned az égre.

Minden csillagon van egy virág.

1. fejezet

A Massilia felső fedélzete
Buenos Aires partjainál,
1930 szeptembere

Consuelo a fedélzeti korláthoz lépett, és arcát a nap felé fordította. A dél-amerikai napfény talán kicsit halványítja majd a szemei alatt lévő sötét karikákat, amelyek még mindig a gyászról tanúskodtak. A menetszél kifújta arcából a fürtjeit. Mélyet lélegzett a tengeri levegőből, és érezte, ahogy régi hazája ismerős, földes, édes, hűvös illata lassan belekeveredik a levegőbe. Mintha a kávébab illatát érezte volna az ültetvényeken, El Salvadorban töltött gyermekkorának illatát.

Erősen vegyes érzésekkel szemlélte Buenos Aires egyre közeledő sziluettjét, azét a városét, amely magát Dél-Amerika Párizsának nevezte. A szíve összeszorult, ahogy távoli, szeretett, választott hazájára, az igazi Párizsra gondolt. Arra a helyre, ahol a világon a legszívesebben élt. Már most hiányzott neki a Szajna nyugodtan folyó szalagja, a sugárutak nyüzsgése, a kávézók teraszainak bohém légköre és persze a rádióból felcsendülő sanzonok és hírek hangja.

Több mint 10 éve már, hogy fiatal diáklányként útra kelt Európába, hogy ott éljen. Először Spanyolországban, majd később Franciaországban élt, álmai városában, Párizsban, ahol költő és művész ismerőseitől a „Párizs vulkánja” nevet kapta. Milyen sok örömben volt ott része fiatal nőként! Táncolt, nevetett, festett – és végül férjhez ment. Consuelo nyelt egyet. Mennyire hiányoznak neki az izgalmas esték és éjszakák, amelyeket az ő Enriquéjével és spanyol barátaikkal, többek között Picassóval, Miróval és Dalíval a Café Napolitanóban és a zenés bárokban töltött. Enrique halála után a Napolitanóban kitették a falra férje portréját, és minden este koccintottak az egészségére. Dios mío, Enrique – gondolta fájdalmasan Consuelo, és szorosabbra húzta magán fekete kosztümkabátját. Miért hagytál el ilyen korán? Csupán tizenegy hónap adatott meg nekünk… Érezte, ahogy könnyek szöknek a szemébe, és gyorsan elfordult a fedélzeti korláttól. Nem akart sírni. Itt, Dél-Amerikában a lehető leggyorsabban elrendezi az ügyeit, és visszatér Párizsba. Érezte, ahogy a kapitány csökkentette a sebességet. A Massilia három vaskos kéményéből már csak egy kevés füst szállt fel. Végül a kürt hangja megremegtette Consuelo testét, jelezve megérkezését egy új világba.

A fapallókon és egy lépcsőn érte el az első osztály folyosóját, és a puha padlószőnyegen haladva a kabinja irányába indult. Össze kell szedned magad! – figyelmeztette önmagát. – Szedd össze magad! Azért jöttél Enrique hazájába, hogy elrendezd az özvegyi nyugdíj ügyét, közben meglátogasd a családodat El Salvadorban, és értelmes döntést hozz a további életedről. Csupa olyan dolog, amit nők millióinak kellett már megteniük.

Csak talán nem a húszas éveik végén.

Ahogy a kulcsot a kabin zárjába dugta, kinyílt a szomszéd ajtó. Benjamin Crémieux lépett ki rajta, kezében csomagokkal. Nyilvánvalóan már a kiszállásra készült.

– Consuelo, kedvesem! – Bizonyára látta Consuelón, milyen feldúlt. Felemelte hát a karját, hogy megölelje, de azután leengedte őket. – Hogy ne csak a nehéz ügyeket kelljen elintéznie a szép Buenos Airesben, szeretném önt meghívni. Holnaptól előadásokat tartok az Alliance Français-nál. Holnapután este pedig rendeznek egy kis fogadást az Amigos del Artéban többek között az én tiszteletemre.

Benjamin határozottan kihúzta magát, így, bár kis termetű volt, most mégis egy egész fejjel Consuelo fölé magasodott.

– Ez nagy megtiszteltetés az ön számára, de…

– Nem mondhat nemet, Consuelo. Nem engedem!

Consuelo elmosolyodott a férfi igyekezetén.

– Miért is ne, kedves Benjaminom, por qué? Amiért olyan példásan viselkedett, és olyan szórakoztató társaság volt számomra ezen a hajóúton.

Ez alatt a tizenegy nap alatt, amit a tengeren töltöttek, Consuelo valahogy megkedvelte egy kicsit ezt a fura, fiatal párizsi írót, szerkesztőt és irodalomkritikust. A férfi már az utazás első napján elmondta, mennyire csodálja Enrique Gómez Carrillo műveit, és nyomban kérte, hadd kísérhesse az író özvegyét mindennap a vacsorához. Kérte, hogy hadd ülhessen mellette, hogy Consuelo ne legyen egyedül, és hogy más férfiak ne szólítsák meg. Néha rábeszélte a nőt még egy italra a bárban. Közben az utasokkal beszélgettek, és a híres koncertzongorista, Viñes játékát hallgatták, aki szintén ezen a hajón utazott dél-amerikai turnéjára. Benjamin végül tökéletes úriemberként, visszafogottan a kabinja ajtajáig kísérte Consuelót, és jó éjszakát kívánva elbúcsúzott.

– Igen, például azért! – nevetett a férfi, és közben beletúrt már-már ortodox szakállába, jelezve, hogy elmélyülten gondolkodott azon az érven, amelyet Consuelo közben kitalált. – És mert szeretnék ott önnek bemutatni egy tehetséges, fiatal, kortárs írót. Egy franciát, aki a légiposta pilótájaként dolgozik itt, Argentínában.

Consuelo az ajtó felé fordult, kinyitotta, és belépett a kabinjába.

– Kedves Benjaminom, az átkelés alatt láthatta, hogy ezekben a napokban még nem igazán vagyok jó társaság. És egyáltalán nem szeretnék új ismeretségeket kötni. Gracias.

Ahogy Consuelo épp csukta be az ajtót, Benjamin megfogta a karját.

– De Consuelo, el kell jönnie! Tartozik nekem ezzel. – Nikkel szemüvege mögül könyörgő tekintettel nézett Consuelóra.

– Tartozom önnek valamivel? – rázta meg Consuelo csodálkozva a fejét.

A férfi elengedte a karját, de az arca felragyogott, mintha végre eszébe jutott volna a legfontosabb indok.

– Persze, kedvesem. Tudja, hogy őszinte legyek, már felhívtam az Amigos del Arte elnökét. Elmondtam neki, hogy a fedélzeten megismertem a tiszteletre méltó író és konzul, Enrique Gómez Carrillo fiatal özvegyét, és hogy elvinném őt a fogadásra. Tudja, önt megelőzte legendás hírneve. Az itteni újságok is nagy főcímekkel tudósítottak Carrillo haláláról, és a ön fotóit is lehozták. Az emberek csodálják a szépségéért.

– Jaj, hagyja abba, Benjamin! Micsoda hízelkedő lett magából az utolsó pár tengeri mérföldön – mosolygott Consuelo.

– De, higgyen nekem. Mindenki látni akarja önt. Hogy fogok ott állni, ha nem jön el velem?

Consuelo nevetett, és kezét a férfi kabátujjára tette.

– Maga szegény, pobre chico!

– Az vagyok. – A férfit szemét lesütve úgy nézte a szőnyeget, mint egy iskolás fiú.

– Na jó. Küldjön értem egy kocsit a hotelbe – mondta Consuelo.

– Nem fogja megbánni! – A férfi játékosan csókot dobott Consuelónak, és nekiveselkedett, hogy végigvonszolja a csomagját a folyosón.

Consuelo utána nézett, amíg Benjamin befordult a sarkon. Azután visszavonult a kabinjába, és bepakolta az utolsó holmijait is a bőröndjeibe.

2. fejezet

Buenos Aires,

2 nappal később

A kocsi pontosan érkezett meg Consuelóért. Majd a széles sugárúton egy elegáns épület előtt állt meg, amelyben a város legpatinásabb és egyik legelőkelőbb szállodája működött. Itt tartják a Benjamint kísérő francia delegáció tiszteletére rendezett fogadás. Ez tényleg olyan, mint egy darab Párizs Argentína közepén – gondolta Consuelo, amikor felnézett a szállodára, amelynek Haussmann-homlokzata tökéletesen beleillett volna a Champs-Élysées kulisszái közé. Buenos Aires elegáns áruházaival, a drága autókkal, a legújabb divat szerint öltözött kalapos, köpenyes, kosztümös hölgyekkel és urakkal egészen olyannak tűnt, mintha Párizsban lenne. Csak a parkok és terek hatalmas pálmái árulkodtak arról, milyen messze van ide a Place de la Concorde. Na meg az elhaladó kabriók és a lakások és éttermek nyitott ablakain át kiszűrődő tangó dallamai.

Biztosan gondtalan, izgalmas, bohém életet lehet élni itt – gondolta Consuelo. A város híres a kis kávézóiról, számos színházáról és persze a bárokról, ahol tangót játszanak. A tangót erkölcstelennek ítélték, ezért Consuelo társasági hölgyként természetesen nem vehetett részt a táncban, legfeljebb csak nézhette. Milyen kár!

De ma este, a mostani hangulatában amúgy sem foglalkoztatta a tánc. Tegnap értesült arról, kivel mikor találkozik a városban. Maga El Peludo államelnök fogadja majd, hogy részvétét fejezte ki Consuelónak férje halála miatt. Az elnök személyesen intézi számára az özvegyi nyugdíj kiutalását, és a lehető legjobb ellátásról gondoskodik az immár teljesen magára maradt, meglehetősen fiatal özvegy számára. Consuelo újra és újra elcsodálkozott azon, milyen népszerű volt Enrique ideát, Argentínában. Bár Guatemalából származott, és csak később vette fel az argentin állampolgárságot, mégis szinte nemzeti hősként tisztelik. Könyvei itt már évtizedek óta nagyon kedveltek. Úgy tekintenek rá, mint azon kevesek egyikére, akik Európába költözésük után ott is sikeressé tudtak válni.