A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Maurice Leblanc: Arséne Lupin – L’aiguille creuse

Fordította: Bittner Gábor

Szerkesztette: Till Katalin

Tördelte: Kovács Mária

Korrektor: Varga Virág

Borítóterv: Szabó Vince

Borító © Szabó Vince, 2021

Hungarian translation © Bittner Gábor, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos a könyv bármely részének másolása vagy bármilyen digitális, fényképészeti vagy egyéb eszközzel történő rögzítése vagy sokszorozása.

ISBN 978-963-566-263-0

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

1.

A lövés

Raymonde feszülten figyelt. Újra és újra hallotta a zajt. Elég tisztán ahhoz, hogy könnyen meg tudja különböztetni az éjszakai csenddé összeolvadó egyéb neszektől, de túl gyengén ahhoz, hogy megmondhassa, vajon közelről jön-e vagy távolról, a kastély falai közül vagy kintről, a park sötét zugaiból.

Lassan felállt. A résnyire nyílt ablakszárnyakat egészen kitárta. Odakint holdfény terült szét a pázsit és a bokrok festői hátterében, amelyből drámaian rajzolódott ki a régi apátság romjainak körvonala: csonka oszlopok, hiányos csúcsívek, oszlopcsarnokok és támpillérek maradványai. Könnyű szellő suhant át, besiklott a fák csupasz, mozdulatlan ágai közé, megborzongatva a sarjadó leveleket.

És hirtelen ugyanaz a zaj. Tőle balra, egy emelettel lejjebbről, vagyis a nyugati szárny egyik szalonjából. Hiába volt bátor és erős, a lányra most rátört a félelem. Magára kapta hálóköntösét, és gyufát vett magához.

– Raymonde… Raymonde…

Mint egy sóhaj, olyan gyenge hang szólította a szomszéd szobából, amelynek ajtaját nem csukták be. Már éppen arra tapogatózott, amikor Suzanne, az unokatestvére szinte a karjaiba zuhant.

– Raymonde… Te vagy az? Te is hallottad?

– Igen… Te sem tudsz aludni?

– Azt hiszem, a kutya ébresztett fel… Már elég régen. De már nem ugat.

Hány óra lehet?

– Négy körül.

– Hallod? Van valaki a szalonban.

– Semmi baj, apád ott van, Suzanne.

– De hát éppen ez az. A kis szalon mellett alszik.

– Daval úr is ott van…

– A kastély másik végén. Hogy hallhatná?

Nem tudták, mitévők legyenek. Kiabáljanak? Segítséget hívjanak? Nem mertek. Még a saját hangjukat is túl félelmetesnek találták. De Suzanne az ablakhoz lépve mégis épphogy el tudott fojtani egy kiáltást.

– Nézd! Ott egy ember a szökőkútnál.

Egy férfi tényleg gyors léptekkel távolodott odalent. A hóna alatt cipelt valami nagyot, amiről el sem tudták képzelni, mi lehet, és ami folyton nekicsapódott a lábainak, majdhogynem akadályozta a járásban. Látták, ahogy elhalad a régi kápolna mellett, és a kőkerítés kis kapuja felé tart. Ez a kis kapu minden bizonnyal nyitva várta, mert az ember gyorsan eltűnt, és a zsanérok sem nyikordultak az ismerős módon.

– A szalonból jött – suttogta Suzanne.

– Nem, akkor a lépcsőn és az előszobán át balra kellett volna kijönnie… Hacsak…

Mindketten ugyanattól a gondolattól borzadtak meg. Előrehajoltak. Alattuk egy létra állt, az első emelet magasságában a homlokzatnak támasztva. A kőerkélyt fény világította be. Egy másik férfi, aki szintén cipelt valamit, épp most lépett ki az erkélyről, leereszkedett a létrán, és ugyanarra távozott, mint az előző.

Suzanne rémületében lerogyott egy székre, és erőtlenül dadogta:

– Hívjunk… hívjunk segítséget!

– Kit hívhatnánk? Az apádat… És ha mások is vannak még, és magunkra vonjuk a figyelmüket?

– Szólhatnánk a személyzetnek. A te csengőddel lehet jelezni nekik.

– Igen, igen… Ez jó ötletnek tűnik. Feltéve, hogy időben ideérnek.

Raymonde kitapogatta az elektromos csengőt az ágya mellett, és megnyomta a gombot. A csengő élesen megszólalt, és biztosra vették, hogy az eggyel lejjebb lévők is meghallották a tisztán kivehető hangot.

Várakoztak. A csend ijesztővé vált, és már a szellő sem simogatta a cserjék leveleit.

– Félek… – hajtogatta Suzanne. – Félek…

És akkor hirtelen alulról verekedés hangját, feldöntött bútorok robaját, kiáltásokat hallottak, majd szörnyű, rekedt nyögést – egy ember halálhörgését.

Raymonde az ajtóhoz ugrott. Suzanne kétségbeesetten kapaszkodott a karjába.

– Nem… Ne hagyj itt…! Félek…

De Raymonde ellökte, és kirohant a folyosóra, Suzanne pedig utána; egyik faltól a másikig támolygott és sikoltozott. A lány a lépcsőhöz ért, újra meg újra felbukva rohant a nappali nagy ajtaja felé, de ott földbe gyökerezett a lába a rémülettől. Suzanne szinte összecsuklott mellette. Szemben velük, három lépésnyire egy férfi állt, lámpával a kezében. Egy mozdulattal a két lányra irányította a fényt, elvakította őket, hosszan az arcukba nézett, majd minden sietség nélkül, a világ legtermészetesebb módján vette a sapkáját, felszedett a földről egy papírgalacsint és két szalmaszálat, letörölte a nyomokat a szőnyegen, az erkély felé lépett, visszafordult feléjük, mélyen meghajolt előttük, és eltűnt.

Suzanne először is a nagy szalon és az apja hálószobája közti kis budoárhoz rohant. De odabent rettentő látvány fogadta. A ferde holdfényben két élettelen test feküdt a földön egymás mellett.

– Apa! Apa! Te vagy az? Mi van veled? – kiabálta, miközben az egyikük fölé hajolt.

Egy pillanat múlva azonban Gesvres gróf megmozdult. Elgyötört hangon mondta:

– Ne félj… Semmi bajom… És Daval? Él? És a kés? És a kés?

Éppen ekkor futott be a két inas gyertyákkal. Raymonde a másik fekvő férfihoz ugrott, és felismerte Jean Davalt, a gróf titkárát és bizalmasát. Arca olyan sápadt volt, mint a halottaké.

A lány felkelt, visszajött a nappaliba, a falon kifüggesztett fegyverek közül levett egy puskát, amelyről tudta, hogy töltve van, és kilépett az erkélyre. Nem telhetett el több mint ötven-hatvan másodperc azóta, hogy az ismeretlen eltűnt a létra segítségével. Nem járhatott még messze, pláne, hogy még a létra elmozdítására is volt gondja, nehogy esetleges üldözői használhassák. És a lány csakhamar valóban megpillantotta, amint a régi kolostor romjai mellett sétál el éppen. Ekkor vállához emelte a puskát, nyugodtan célzott, és lőtt. A férfi összeesett.

– Ez az! Ez az! – lelkesedett az egyik inas. – Ott van! Elkaptuk! Megyek!

– Nem, Victor, most felkel… Menjen inkább a lépcsőn! A kis ajtóhoz… Csak ott szökhetne ki.

Victor sietett, de mielőtt még a parkba ért volna, a férfi újra a földre rogyott. Raymonde a másik inashoz fordult:

– Albert, látja? Ott. A nagy árkád mellett…

– Igen, a fűben kúszik… Ennek már annyi.

– Kérem, figyelje innen!

– Nem lép meg. A romoktól jobbra ott a nyílt füves rész…

– És Victor vigyáz a bal oldali ajtónál – mondta a lány, miközben felkapta a fegyvert.

– Ne menjen le, kisasszony!

– Dehogynem – mondta Raymonde eltökélten. – Engedjen! Van még egy golyóm… Ha megmozdulna…

Kiszaladt. Egy pillanattal később már fel is tűnt Albert szemei előtt, amint a romok felé tart. Az ablakból kiabált utána:

– Bebújt az árkád mögé. Már nem látom… Vigyázzon, kisasszony!

Raymonde körbejárta a régi kolostort, hogy elvágja a lehetséges menekülőutakat, és Albert hamarosan őt is szem elől tévesztette. Mikor már pár perce nem látta, aggódni kezdett, és a romokat figyelve, ahelyett, hogy a lépcsőn ment volna le, inkább a létrát próbálta visszaügyeskedni magának. Amint megvolt, gyorsan leereszkedett, és futott is egyenesen az árkádhoz, amerre a férfit utoljára látta. Harminc lépésnyire találkozott a Victort kereső Raymonde-dal.

– Van valami? – kérdezte.

– Lehetetlen elcsípni – válaszolta Victor.

– A kis kapu?

– Onnan jövök. Itt a kulcsa.

– De meg kell legyen!

– Ó! Hát az biztos… Tíz percen belül meglesz a jómadár.

A gazdatisztet meg a fiát is felébresztette a puskalövés, most értek ide a gazdasági épületektől, amelyek jobbra, távolabb, de a kerítésen belül voltak; arra nem találkoztak senkivel.

– Naná, hogy nem – mondta Albert –, nem jutott ki a romok közül a gazember. Meg fogjuk találni valami rókalyukban.

Módszeres hajtóvadászatba kezdtek, átkutattak minden egyes bokrot, félretolták a nehéz borostyánindákat, amelyek körbekúszták az oszlopokat. Meggyőződtek róla, hogy a kápolna biztosan zárva van, és hogy egy ólomüveg ablak sincs betörve. Körbejárták a kolostort, benéztek minden zugba. De hiába.

Egyetlen apró nyomra bukkantak azon a helyen, ahol a férfi elesett, miután Raymonde megsebesítette: egy puha bőrből készült sofőrsapkára. Ezt leszámítva azonban semmi.

Reggel hatkor értesítették a csendőrséget Ouville-la-Rivière-ben. A csendőrök, miután jelentették a dieppe-i ügyészségnek a bűntényt és azt, hogy várhatóan hamar elfogják a tettest, valamint beszámoltak róla, hogy megvan a sapkája és tőre, amellyel a bűntényt elkövette, haladéktalanul kimentek a helyszínre.

Tíz óra tájban két autó közeledett a kastélyhoz vezető enyhe lejtőn. Az egyik tisztes küllemű kocsiban az ügyészhelyettes, a vizsgálóbíró és a törvényszéki írnok foglalt helyet. A másikban – ez szerényebb, nyitott jármű volt – két fiatal riporter ült, a Journal de Rouen és egy nagy párizsi lap képviseletében. Feltűnt a régi kastély és az ambrumesy-i szerzetesek egykori apátsága, amelyet a forradalom idején feldúltak, és amelyet később Gesvres gróf hozatott rendbe, aki húsz éve a tulajdonosa is egyben. Az épületegyüttes része egy óratornyos főépület és két szárny, mindkettőt lépcsőfeljáró veszi körül, kőkorláttal. A park kerítése fölött, a magas normandiai sziklák vigyázta fennsíkon túl, Sainte-Marguerite és Varangéville között meg-megcsillan a tenger kék vonala.

Itt élt Gesvres gróf a lányával, Suzanne-nal, egy csinos, törékeny, szőke teremtéssel és unokahúgával, Raymonde de Saint-Vérannal, akit két évvel korábban vett magához, amikor szülei egy időben bekövetkezett halálával árván maradt. A kastélyban az élet nyugodt és szabályos mederben folyt. Csak egy-egy szomszéd jött látogatóba néhanap. A gróf magas, őszes, komoly arcú, dúsgazdag férfi volt. Vagyonát saját maga kezelte titkára, Jean Daval segítségével. Nyáron szinte mindennap elvitte a két lányt Dieppe-be.

A vizsgálóbíró, amint belépett, már kézhez kapta az első jelentést Quevillon csendőrparancsnoktól. A tettest még nem sikerült elfogniuk, de úgy gondolták, csak idő kérdése, hiszen a park összes kijáratát őrizték. A szökés lehetetlen volt.

A kis csoport a fogadótermen és a földszinti ebédlőn áthaladva felment az első emeletre. Azonnal szemükbe tűnt a nappali tökéletes rendje. Se egy bútort, se egy csecsebecsét nem mozdítottak el a helyéről, és nem is hiányzott közülük semmi. Jobbra és balra csodálatos, hímzett flamand faliszőnyegek függtek, híres személyek arcképeivel. Hátul négy gyönyörű, mitológiai jelenetet ábrázoló vászon eredeti keretben. Ezek voltak a híres Rubens-festmények, amelyeket a flandriai faliszőnyegekkel együtt anyai nagybátyja, Bodadilla márki, Spanyolország grandja hagyott Gesvres grófra.

Filleul úr, a vizsgálóbíró azonnal meg is állapította:

– Ha az indíték rablás volt, ezt a szalont mindenesetre kihagyták a számításból.

– Ki tudja? – mondta az ügyészhelyettes, aki keveset beszélt ugyan, de ha mondott valamit, az mindig a bíró véleményével ellentétes irányba mutatott.

– No, de kedves uram…! A betörők első dolga az lett volna, hogy elvigyék ezeket a faliszőnyegeket és ezeket a világhírű festményeket.

– Talán nem volt idejük.

– No, majd kiderül.

Ekkor lépett be Gesvres gróf az orvos kíséretében. A gróf, akin nem látszott, hogy nagyon megviselte volna a támadás, üdvözölte a két férfit, majd kinyitotta előttük a budoár ajtaját.

A szobában, ahová a bűntény óta az orvos kivételével senki sem lépett be, a szalonnal ellentétben a legnagyobb rendetlenség uralkodott. Két széket felborítottak, az egyik asztalt összetörték, és számos egyéb tárgy, egy utazóóra, egy irattartó és egy doboz levélpapír hevert a földön. A szanaszét szórt fehér papírlapokon vérnyomok voltak.

Az orvos felemelte a holttestet takaró lepedőt. Jean Daval hétköznapi bársonyöltönyében, vasalt, rövid szárú csizmájában a hátán feküdt, egyik karja beszorult a teste alá. Szétnyitották az ingét, és azonnal szembe tűnt a mellkasán tátongó seb.

– A halál minden bizonnyal hirtelen állt be – közölte az orvos –, egy késszúrás, és kész.

– Kétségtelen – mondta a bíró. – A kés pedig ugye az, amelyet még kint a szalonban a kandallón, egy bőrsapka mellett láttam?

Igen – erősítette meg Gesvres gróf. – A kést itt találtuk meg. A szalonbeli gyűjteményből való, onnan, ahonnan az unokahúgom, Saint-Véran kisasszony a puskát is levette. Ami pedig a sofőrsapkát illeti, az nyilvánvalóan a gyilkosé.

Filleul úr még tanulmányozta egy kicsit a helyiség egy-két részletét, feltett néhány kérdést az orvosnak, majd megkérte Gesvres urat, hogy mondjon el mindent, amit látott. A gróf a következőképpen számolt be a történtekről:

– Jean Daval ébresztett fel. Különben is elég rosszul aludtam. Folyton felébredtem. Olyan volt, mintha lépéseket hallottam volna. Aztán hirtelen, ahogy kinyitottam a szemem, ott állt az ágyamnál gyertyával a kezében, teljesen felöltözve, pont úgy, ahogy most van, mert sokszor késő éjszakáig dolgozott. Nagyon izgatottnak tűnt, és fojtott hangon, suttogva mondta: „Emberek vannak a szalonban.” Tényleg zajt hallottam. Felkeltem és halkan résnyire nyitottam a budoár ajtaját. De pont ekkor ezt a másik ajtót, amely a nagy szalonba vezet, belökték, egy férfi nekem ugrott, és azonnal leütött. Itt, a tarkómon. Ezt csak így nagy vonalakban tudom elmesélni önnek, vizsgálóbíró úr, mert csak a fő történésekre emlékszem, meg arra, hogy mindez rendkívül gyorsan zajlott le.

– És aztán?

– Aztán már nem emlékszem… Amikor magamhoz tértem, Daval ott feküdt.

– Gyanakszik esetleg valakire?

– Senkire.

– Nincsenek ellenségei?

– Nem tudok róla, hogy lennének.

– És Daval úrnak sem voltak?

– Davalnak? Ellensége? Ő volt a legjobb ember. Húsz éve, mióta Jean Daval volt a titkárom, és azt is mondhatom, bizalmasom, soha nem láttam, hogy valaki ne rokonszenvvel és barátsággal fordult volna hozzá.

– No, de hát mégiscsak behatoltak ide. Mégiscsak gyilkosság történt. Az ilyesminek mindig kell hogy legyen indítéka.

– Indíték? Hát az nyilvánvaló, nem? Rablás. Egészen világos.

– Vagy úgy. Tehát eltulajdonítottak öntől valamit?

– Nem. Semmit.

– Vagyis?

– Talán most úgy tűnik, nem loptak el semmit, és nem is hiányzik semmi, de valamit azért mégis biztosan el kellett vinniük.

– Mit?

– Fogalmam sincs. De a lányom és az unokahúgom teljes bizonyossággal állítják, hogy két férfit láttak egymás után átmenni a parkon, és hogy ez a két férfi meglehetősen nagy csomagokat cipelt.

– Ezek az ifjú hölgyek…

– Ezek az ifjú hölgyek talán csak álmodtak? Hajlok rá, hogy igazat adjak önnek, mert reggel óta már én is teljesen belefáradtam a kutatásba meg a találgatásokba. De hát ön is könnyen megkérdezheti őket.

A két unokanővért behívták a nagy szalonba. Suzanne, aki még mindig sápadt volt és reszketett, alig tudott beszélni. Raymonde azonban, aki erősebb, energikusabb és égő barna szemeivel szebb is volt, töviről hegyire elmesélte, mi történt az éjszaka folyamán. Azt is elmondta, hogyan avatkozott be ő maga az események menetébe.

– Tehát a kisasszony határozottan kitart a tanúvallomása mellett?

– Teljes mértékben. A parkon áthaladó két férfi cipelt valamit.

– És a harmadik?

– A harmadik üres kézzel ment ki innen.

– Tudna személyleírást adni róla?

– Végig elvakított minket a lámpájával. Legfeljebb annyit tudok mondani, hogy magas és elég termetes az illető.

– Ön is ilyennek látta, kisasszony? – fordult most a vizsgálóbíró Suzanne-hoz.

– Igen… Vagyis nem annyira… – válaszolt Suzanne elgondolkodva. – Én inkább középtermetűnek láttam és soványnak.

Filleul úr elmosolyodott, megszokta, hogy ugyanazt a dolgot a különböző tanúk a legkülönbözőbb változatokban képesek előadni.

– Tehát itt tartunk most: egyrészről van egy személyünk a szalonban, aki egyszerre magas és alacsony, termetes és sovány, másrészt pedig van két egyénünk a parkban, akiket azzal gyanúsítunk, hogy olyan dolgokat vittek el ebből a szalonból, amelyek még mindig itt vannak.

Filleul úr vizsgálóbíróként az ironikus iskola követőjének vallotta magát. Némi nyilvánosság előtti szereplést sem vetett meg, és szívesen csillogtatta tudását mások előtt, amint erről a mind nagyobb számban a szalonban gyűlő közönség is csakhamar ízelítőt kaphatott. Az újságírókhoz csatlakozott a gazdatiszt meg a fia, a kertész és a felesége, majd a kastély személyzete és a két sofőr is, akik a Dieppe-ből érkezett autókat vezették. Így folytatta:

– Meg kellene valahogy egyeznünk abban is, vajon hogyan tűnt el ez a harmadik szereplő. Ezzel a puskával lőtt rá a kisasszony, ebből az ablakból?

– Igen, odaért a sírkőhöz, majdnem elbújt a szederbokrok alatt, a kolostortól balra.

– De aztán felkelt?

– Csak időlegesen. Victor azonnal kiment, hogy a kis kaput őrizze, én meg követtem. Albert, az inasunk közben itt maradt figyelni.

Albert is megtette a maga tanúvallomását, a bíró pedig összefoglalta a tényállást:

– Vagyis ön szerint a sebesült nem menekülhetett el balra, mert az ön társa felügyelte a kaput, sem pedig jobbra, mivel ez esetben látta volna, amint átmegy a gyepen. Tehát logikusan most is épp az előttünk nyíló, viszonylag behatárolt területen kell lennie.

– Biztos vagyok benne.

– Ön is biztos benne, kisasszony?

– Igen.

– És én is – tette hozzá Victor.

Az ügyészhelyettes gúnyosan kiáltott fel:

– A kutatási helyszín elég behatárolt. Ezek szerint csak folytatnunk kell a keresést – amit mindössze négy órácskával ezelőtt kezdtek…

– Talán több szerencsénk lesz.

Filleul úr kezébe vette a bőrsapkát a kandallóról, megvizsgálta, majd a csendőrparancsnokhoz fordult:

– Parancsnok, azonnal küldje el az egyik emberét Dieppe-be, a kalapos Maigret-hez! Hátha Maigret úr meg tudja mondani nekünk, ki vásárolta tőle ezt a sapkát.

A „kutatási helyszín” – ahogy az ügyészhelyettes fogalmazott – a kastély, a tőle jobbra húzódó füves terület, valamint a baloldali kerítés és a kastéllyal szembeni kerítés közötti területre korlátozódott. Vagyis egy nagyjából százméteres oldalak által határolt négyszögre, amelyből itt-ott a híres középkori Ambrumesy kolostor romjai bukkantak ki.

A letaposott fűben azonnal észrevették a szökevény nyomait. Két helyen megfeketedett, majdnem teljesen megszáradt vérnyomokat találtak. A kolostor végénél kanyarodó árkádsor után azonban nem látszott semmi. Az érintetlen tűlevélszőnyeggel borított föld már nem őrzött semmilyen nyomot. De akkor hogyan tűnhetett el a sebesült a lány, Victor és Albert figyelő szemei elől? Az inasok meg a csendőrök felbolygattak még néhány bokrot, benéztek még néhány sírkő alá, és ennyi. A vizsgálóbíró a kulcsokat őrző kertésszel még a kápolnát is kinyittatta, amelyet pedig még a forradalmak alatt sem háborgattak. Az épületet méltán tartották számon a normandiai gótika csodáinak egyikeként a tornác finom faragványaival és szobrocskáinak egész sorával. Maga a kápolna azonban nagyon egyszerű volt: egyetlen dísze a márványoltár. Ez a tér semmilyen búvóhelyet nem kínált. Ráadásul a szökevénynek be is kellett volna hatolnia valamiképpen. Na de hogyan?

Az ellenőrzés a kis kapunál ért véget, amely egyébként rendesen a romok látogatóinak szolgált bejáratul. Keskeny, mély ösvényre nyílt, a kerítés és egy cserjeliget között, ahol egy elhagyott kőbánya bújt meg. Filleul úr előrehajolt: az út porában csúszásgátlóval felszerelt gumiabroncsok nyomai látszottak.

Csakugyan, Raymonde és Victor mintha autó motorjának zihálását hallották volna a lövés után. A vizsgálóbíró máris levonta a következtetést:

– A sebesült csatlakozhatott a cinkosaihoz.

– Lehetetlen! – kiáltotta Victor. – Én ott voltam, s közben a kisasszony és Albert folyamatosan figyelték.

– Csakhogy valahol mindenképpen lennie kell! Vagy kint, vagy bent. Más lehetőség nincs.

– Itt kell lennie – makacskodtak az inasok.

A bíró vállat vont, és meglehetősen komor arccal fordult vissza a kastély felé. Az ügy határozottan rosszul állt. Rablás, amelynek során semmit nem raboltak el, kelepcébe esett, ámde láthatatlan tettes – igazán nem volt minek örvendezni.

Későre járt. Gesvres úr vendégül látta ebédre a vizsgálóbírókat és a két újságírót. Szótlanul ettek, majd Filleul úr visszatért a szalonba, ahol kihallgatta a személyzetet. De ekkor lódobogás hallatszott az udvar felől, és egy pillanat múlva betoppant a Dieppe-be küldött csendőr:

– Na, mi újság? Megtalálta a kalapost? – kérdezte a bíró izgatottan, alig várva az új híreket.

– A sapkát egy sofőrnek adták el.

– Egy sofőrnek?

– Igen, egy sofőrnek, aki csak megállt az üzlet előtt, és sárga bőrsapkát keresett a megbízója számára. Csak ez az egy volt. Fizetett, még a mérettel sem törődött, és már ment is. Nagyon sietett.

– Milyen autóval volt?

– Egy négyszemélyes kupéval.

– És mikor történt mindez?

– Hogy mikor? Hát ma reggel.

– Ma reggel? Mit beszél?

– A sapkát ma reggel vették.

– De hát ez lehetetlen, hiszen ezt éjjel találták meg a parkban. És csak úgy lehetett ott, ha már korábban megvásárolták.

– Ma reggel. Nekem a kalapos ezt mondta.

Pillanatnyi tanácstalanság támadt. Az elképedt vizsgálóbíró próbálta felfogni a helyzetet. Hirtelen felpattant, eszébe ötlött valami:

– Hozzák csak ide azt a sofőrt, akivel ma reggel kijöttünk ide!

A parancsnok és az egyik csendőr már futottak is az istállókhoz. Pár perc múlva a parancsnok egyedül jött vissza.

– És a sofőr?

– A konyhában adtak neki ebédet, ebédelt, de aztán…

– Aztán?

– Eltávozott.

– Az autóval?

– Nem. Arra hivatkozott, hogy szeretné meglátogatni az egyik szülőjét Ouville-ben, és kölcsönkérte a lovász kerékpárját. De itt maradt a kalapja és a felöltője is.

– De hát csak nem ment hajadonfőtt?

– Volt egy sapka a zsebében, azt vette fel.

– Egy sapka?

– Igen, úgy tűnik, egy sárga bőrsapka.

– Sárga bőrsapka? De az nem lehet. Hiszen az ott van.

– Valóban, vizsgálóbíró úr, de az övé is pontosan ilyen volt.

Az ügyészhelyettes arcán gúnyos kis mosoly futott át.

– Ez aztán a komédia! Ez aztán a röhej! Két sapka van. Az egyik, az igazi, ami az egyetlen bizonyítékunk volt, fölpattant az álsofőr fejére! A másik, a hamis, itt van az ön kezében. Na, ez a csirkefogó szépen átvert minket.

– Kapják el! Hozzák vissza! – kiabálta Filleul úr. – Quevillon, két embere lovon vágtasson utána!

– Már messze jár – legyintett az ügyészhelyettes.

– Akármilyen messze van, kézre kell kerítenünk.

– Reménykedjünk, vizsgálóbíró úr, de azt hiszem, addig is érdemes inkább ide, a helyszínre koncentrálnunk. Kérem, olvassa csak el ezt! Most találtam a kabát zsebében!

– Miféle kabát?

– A sofőré.

Azzal az ügyészhelyettes egy összehajtogatott papírt adott át Filleul úrnak, rajta pár ceruzával írt szó:

„Megbánja még a kisasszony, ha megölte a főnököt.”

Ez megdöbbentő fordulat volt.

– Ha jól értem, kérem tisztelettel, ez egy fenyegetés – mormolta a helyettes.

– Gróf úr – mondta a vizsgálóbíró –, kérem, ne aggódjon. Önök se, hölgyeim. Egy ilyen fenyegetés nem számít semmit, hiszen az igazságszolgáltatás itt van a helyszínen. Minden óvintézkedést megteszünk. Személyesen felelek az önök biztonságáért. Ami önöket illeti, uraim – tette hozzá a két újságíróhoz fordulva –, számítok a diszkréciójukra. Önök az én előzékenységem folytán lehettek tanúi az eseményeknek, és helytelen lenne, ha visszaélnének ezzel, ugyebár… – Szünetet tartott, mintha felötlött volna benne valami, végignézett a két fiatalemberen, majd odalépett az egyikükhöz:

– Ön melyik laphoz tartozik?

– A Journal de Rouenhoz.

– Van önnél újságíró-igazolvány?

– Parancsoljon.

Az igazolvány rendben volt. Kifogástalan. Filleul úr a másik riporterhez fordult.

– És ön, uram?

– Én?

– Igen, ön. Megmondaná, melyik szerkesztőség küldte?

– Jaj, vizsgálóbíró úr, én több újságnak is dolgozom…

– Az újságíró-igazolványa?

– Nekem nincs.

– Hát az meg hogy lehet?

– Ahhoz, hogy egy újság kiadjon egy igazolványt, rendes munkatársnak kell lenni…

– Na és?

– Én csak alkalmi munkatárs vagyok. Baloldali és jobboldali cikkeket is küldök, amelyek megjelennek… vagy elutasítják őket, ez mindig attól függ.

– Jó. Akkor tehát a neve? A papírjai?

– A nevem úgyse mondana önnek semmit. Ami meg az irataimat illeti, hát nekem nincsenek.

– Még a szakmáját igazoló papírja sincs?

– Nekem nincs szakmám.

– De uram! – fortyant fel a bíró. – Csak nem képzeli, hogy inkognitóban maradhat, miután mindenféle trükkel bejutott ide, és betekintést nyert egy titkos nyomozásba?

– Kérem, emlékezzen rá, vizsgálóbíró úr, hogy amikor jöttem, nem kérdezett tőlem semmit, következésképpen nem is volt semmi, amit el kellett volna mondanom. Ráadásul nekem nem éppen úgy tűnt, hogy itt egy titkos nyomozás folyik, hiszen eddig is boldog-boldogtalan bekapcsolódhatott… Ha jól értem az újabb fejleményeket, talán bizony még az egyik tettes is.

Halkan beszélt, mérhetetlen udvariassággal a hangjában. Egészen fiatal volt, magas és nyúlánk, a nadrágja túl rövid, a zsakettje meg túl szoros. Az arca szinte kislányosan rózsás volt, kefehaja széles homlokára nőtt, és ügyetlenül nyírt szőke szakállt viselt. Szemében értelem csillogott. Egyáltalán nem tűnt úgy, hogy zavarban van: rokonszenvesen mosolygott, és a mosolyába egy parányi gúny sem vegyült.

Filleul gyanakvó harciassággal vette szemügyre. A két csendőr előrelépett. A fiatalember vidáman kurjantott:

– Vizsgálóbíró úr! Most nyilván a bűntényben való részességgel gyanúsít engem. De ha tettestárs lennék, vajon nem szöktem volna meg idejekorán, ahogy a cimborám?

– Talán arra számított…

– Badarság lett volna bármire számítani. Gondolja meg, vizsgálóbíró úr, és rá fog jönni, hogy helyes logikával…

Filleul úr egyenesen a szemébe nézett, és szárazon félbeszakította:

– Na, ne szórakozzon velem! Neve?

– Isidore Beautrelet.

– Foglalkozása?

– Gimnáziumi tanuló a Janson-de-Sailly Gimnáziumban.

Filleul a szemébe nézett:

– Mit beszél itt? Gimnáziumi tanuló…

– A Janson Líceumban, a Pompe utcában…

– A hétszentségit! – kiabált Filleul úr. – Maga szórakozik itt velem! Fejezzük be ezt a játékot!

– Bevallom, vizsgálóbíró úr, hogy kicsit meghökkent. Miért ne lehetnék gimnáziumi tanuló? Talán a szakállam? Nézze csak: álszakáll.

Isidore Beautrelet letépte az állán ékeskedő néhány fürtöt, és így, szakáll nélkül az arca még fiatalosabbnak és rózsásabbnak tűnt; igazi középiskolás diákarc. És közben gyermeki mosollyal villantotta ki fehér fogsorát:

– Most már hisz nekem? Más bizonyíték is kell? Nézze, itt vannak az apám levelei, olvassa el a címzést:

„Isidore Beautrelet, a Janson-de-Sailly Líceum tanulója.”

Hitte vagy nem, mindenesetre Filleul úrnak nem nagyon volt ínyére az események ilyetén fordulata. Mogorván kérdezte:

– Mit keres itt?

– Hát… tanulok.

– Arra valók a középiskolák… Mint például a magáé.

– Elfelejtette, vizsgálóbíró úr, hogy ma, április 23-án, a tavaszi szünet közepén vagyunk.

– Na és?

– És a szünetet úgy töltöm, ahogy jónak látom.

– És az apja?

– Apám messze lakik, Savoyában, ő javasolta, hogy tegyek egy kis kirándulást a La Manche csatorna partjainál.

– Álszakállal?

– Ja, nem… Az az én ötletem volt. Az iskolában sokat beszélgetünk titokzatos kalandos esetekről, detektívtörténeteket olvasunk, ahol a szereplők sokszor álcázzák magukat. Néha egészen bonyolult és félelmetes ügyekben veszünk részt képzeletben. Szóval izgalmas kalandokat kerestem, ezért kellett az álszakáll. Ezen kívül azzal az előnnyel is járt, hogy komolyan vettek, így párizsi riporterként is jelentkezhettem. Tegnap este, már több mint egy hét unalom után, végre megismerkedtem roueni kollégámmal, és ma reggel, miután fülébe jutott az Ambrumesy-ügy, nagyon kedvesen felajánlotta, hogy vele jöhetek, ha kifizetem az autóbérlés felét.

Isidore Beautrelet mindezt olyan nyíltan és egyszerűen adta elő, kissé naivan is, hogy mindenkit levett a lábáról. Maga Filleul úr is megenyhülve hallgatta, miközben azért nem adta fel teljesen a gyanakvást. Kevésbé mogorván kérdezte:

– És most elégedett a kalandjával?

– El vagyok ragadtatva. Még soha nem láttam ilyesmit közelről. Az egész nagyon érdekes.

– És olyan titokzatos is, meg bonyolult is, ahogyan szereti?

– Egészen lenyűgöző, vizsgálóbíró úr! Nem tudok olyat, ami izgalmasabb lenne, mint látni az összes tényt, ahogyan fény derül rájuk, aztán elrendeződnek, egymásnak feszülnek, és fokozatosan napfényre hozzák a valószínűsíthető igazságot.

– A valószínűsíthető igazságot, ahogy mondja, fiatalember! Ez azt jelenti, hogy esetleg már meg is van a kis megfejtése a rejtvényünkre?

– Ó, nem – válaszolta nevetve Beautrelet. – Csak… mindenesetre úgy tűnik, vannak olyan pontok, amelyekről nem lehetetlen véleményt alkotni, mások meg már annyira egyértelműek, hogy elegendő lenne… Összegezni.

– Hé! Most aztán már nagyon kíváncsi lettem. Lehet, hogy végre én is megtudok valamit. Mert szégyenszemre azt kell mondanom magának, én bizony még mindig nem tudok semmit.

– Nem volt ideje átgondolni, vizsgálóbíró úr. A lényeg a gondolkodás. Annyira ritka, hogy a tények önmagukban nem tartalmazzák a saját magyarázatukat. Önnek nem ez a véleménye? Mindenesetre a jegyzőkönyvben rögzítetteken kívül mást én sem láttam.

– Csodálatos! Szóval mi lenne, ha – teszem azt – megkérdezném, hogy tudja-e, vajon mit vittek el ebből a szalonból?

– Azt felelném, hogy tudom.

– Bravó, uram! Maga többet tud, mint maga a tulajdonos! Gesvres úrnak nem mutatkozik hiány a leltárjában, Beautrelet úrnak úgy tűnik, igen. Szerinte hiányzik egy könyvtár és egy életnagyságú szobor, amelyet eddig soha senki sem vett észre. Mi lenne, ha megkérdezném a gyilkos nevét?

– Arra is azt mondanám, hogy tudom.

Minden jelenlévő összerezzent. Az ügyészhelyettes és az újságíró előreléptek. Gesvres úr és a két lány figyelmesen hallgatta Beautrelet-t, lebilincselte őket csendes magabiztossága.

– Tudja a gyilkos nevét?

– Igen.

– És talán azt is tudja, hogy hol van most?

– Igen.

Filleul úr megdörzsölte a tenyerét:

– Micsoda szerencse! Ez az akció lesz a karrierem csúcspontja. És lehetséges volna, hogy immáron megosztaná velem ezt a lenyűgöző tudást?

– Immáron természetesen… Vagy inkább, ha nincs ellenére, inkább egy-két óra múlva, miután már végigkövethettem az izgalmas nyomozást.

– Dehogy. Most azonnal, fiatalember…

Ebben a pillanatban Raymonde de Saint-Véran, aki kezdettől fogva le sem vette a szemét Isidore Beautreletről, Filleul úrhoz fordult.

– Vizsgálóbíró úr…

– Mit kíván, kisasszony?

A lány két vagy három másodpercig habozott, közben pillantását Beautrelet-re szegezte, majd így folytatta:

– Megkérném, kérdezze meg az urat, milyen céllal járt tegnap a kis kapuhoz vezető ösvényen.

Ez drámai fordulat volt. Úgy tűnt, Isidore Beautrelet zavarba jött.

– Én, kisasszony? Engem látott tegnap?

Raymonde töprengő maradt, pillantása továbbra is Beautrelet-re szegeződött, mintha még jobban meg akarná győzni magát legbelül, de aztán nyugodt hangon így szólt:

– Tegnap délután négykor, mikor átmentem a ligeten, a mély ösvényen találkoztam egy olyanforma fiatalemberrel, mint az úr, aki úgy öltözött, mint ön, és olyan szakállt is viselt, mint ön. Valahogy még az az érzésem is támadt, mintha el akart volna bújni előlem.

– És ez én lettem volna?

– Lehetetlen lenne teljes bizonyossággal kijelentenem, mert egy kicsit ködösek az emlékeim… De mégis… Nagyon úgy tűnik… Ilyen hasonlóság elképzelhetetlen lenne…

Filleul úr összezavarodott. Már az előbb is átverte az egyik tettes, most meg hagyja, hogy ez a magát diáknak mondó illető szórakozzon vele?

– Mi a válasza, uram?

– Az, hogy a kisasszony téved, és hogy ez könnyen igazolható. Tegnap ugyanis, a mondott időpontban éppen Veules-ben jártam.

– Csakhogy ezt bizonyítani kell ám. Bizonyítani! Mindenesetre így most már egészen más a helyzet, mint az előbb. Parancsnok, az egyik embere vegye őrizetbe az urat!

Isidore Beautrelet arcán mély bosszúság jelent meg.

– Mennyi időre, kérem?

– Ameddig az igazoláshoz szükséges információkat összegyűjtjük.

– Vizsgálóbíró úr, kérem, hogy a lehető leggyorsabban és legdiszkrétebben járjon el…

– Miért?

– Apám idős ember. Nagyon közel állunk egymáshoz… És nem szeretnék aggodalmat okozni neki.

A sírós hang nem tetszett Filleul úrnak. Melodrámai jelenetre emlékeztette. De azért ígéretet tett:

– Ma este… Legkésőbb holnap tudni fogom, mihez tartsam magam.

A délután telt-múlt. A vizsgálóbíró visszatért a régi kolostor romjai közé, gondja volt rá, hogy megtiltsák a belépést minden kíváncsiskodónak, és lassan, módszeresen, araszról araszra vizsgálták át a területet az ő irányítása alatt. De a nap végére továbbra sem jutottak semmire, és a kastélyt elözönlő újságíróhad előtt kénytelen volt a következőket kijelenteni:

– Uraim, minden jel arra enged következtetni, hogy a sebesült itt van egy karnyújtásnyira tőlünk, mondom, minden jel, kivéve a tényeket. Az én szerény véleményem az, hogy az illető egészen biztosan megszökött, és valahol odakint kell keresnünk.

Óvintézkedésként azonban a csendőrparancsnokkal egyetértésben mégis megszervezte a park őrzését, és miután újra átvizsgálták a két szalont és bejárták az egész kastélyt, miután minden szükséges adatot feljegyzett magának, az ügyészhelyettes társaságában visszaindult Dieppe-be.

Leszállt az éjszaka. A budoárnak zárva kellett maradnia, Jean Daval holttestét átvitték egy másik helyiségbe. Két helybéli asszony virrasztott felette, Suzanne-nal és Raymonde-dal kiegészülve. A fiatal Isidore Beautrelet odalent szundított a régi imaterem padján, a mellérendelt helyi mezőőr gondjaira bízva. Kint a csendőrök, a gazdatiszt és egy tucat paraszt posztolt a romok között és a kerítések mentén.

Tizenegy óráig minden csendes volt, de tizenegykor lövés dördült a kastély túloldalán.

– Riadó! – kiáltotta a csendőrparancsnok. – Ketten itt maradnak!… Fossier és Lecanu… A többiek, futólépés!

Mindannyian nekiiramodtak és balról megkerülték a kastélyt. A sötétben menekülő alakot vettek észre. Aztán hirtelen egy újabb lövés hangja csalta őket távolabb, majdnem egészen a gazdaság széléig. És akkor egyszerre, amint a gyümölcsöst határoló sövényhez értek, lángok lobbantak a gazdatiszt házától jobbra, majd újabb lángnyelvek csaptak fel. Egy tetejéig megrakott szénapajta gyulladt ki.

– Gazemberek! – kiáltotta Quevillon parancsnok. – Ezek felgyújtották… Kapjuk el őket, srácok! Nem lehetnek messze.

De a szél miatt, amely a főépület felé vitte a lángokat, mindenekelőtt a veszélyt kellett elhárítani. Erejét megfeszítve mindenki belevetette magát a munkába, annál is inkább, mivel a helyszínre siető Gesvres úr jutalmat helyezett kilátásba. Mire sikerült megfékezniük a tüzet, már hajnali kettő volt. Minden üldözés hiábavaló lett volna.

– Majd napfénynél meglátjuk – mondta a parancsnok. – Biztosan hagytak nyomokat. Meg fogjuk találni őket.

– Nem is bosszantana annyira – tette hozzá Gesvres úr –, ha tudnám, mi szükség volt erre a támadásra. Szalmabálákat felgyújtani, ez teljes értelmetlenségnek tűnik.

– Kérem, jöjjön velem, gróf úr. Talán meg tudom magyarázni önnek.

Együtt érkeztek a kolostor romjaihoz. A parancsnok elkiáltotta magát:

– Lecanu! Fossier!

A többi csendőr is az őrségben hagyott bajtársakat kereste. Végül a kis kapunál találtak rájuk. A földön hevertek megkötözve, betömött szájjal, bekötött szemmel.

– Gróf úr – mormolta a parancsnok, miközben kiszabadították őket –, úgy átvertek minket, mint egy tejfölös szájú gyereket.

– Hogyhogy?

– A puskalövések. A támadás. A tűz. Mindez a komédia csak arra volt jó, hogy odacsaljanak minket. Elterelés. Közben két emberünkkel simán elbántak, és véghezvitték az akciót.

– Miféle akciót?

– A sebesült kicsempészését. Naná.

– Szóval ön szerint ezért?

– De még mennyire! Világos, mint a nap. Csak tíz perce jutott eszembe. De mekkora idióta vagyok, hogy nem gondoltam rá hamarabb. Mindet elkaphattuk volna.

Quevillon dühösen toppantott egyet.

– De hol a ménkűben? Hol mentek el? Merre vitték ki? És hol rejtőzött mostanáig az a gazember? Mert mi ugye egész nap itt kutakodtunk, felszántottuk az egész területet. Az ember nem tud elbújni egy fűcsomóban, pláne sebesülten. Ez az ügy egészen titokzatos!

Quevillon parancsnokra azonban még további lelki megpróbáltatások is vártak. Hajnalban a fiatal Beautrelet cellájaként szolgáló imaterembe lépve felfedezték, hogy az őrizetes eltűnt. Az őr összegörnyedve aludt egy széken. Mellette egy kancsó és két pohár. Az egyik pohár alján egy kevés fehér por maradéka látszott.

A vizsgálat megállapította, hogy Beautrelet, miután altatót itatott az őrrel, egy két és fél méter magasságban lévő ablakon keresztül tudott megszökni. További bájos apróság, hogy ezt az ablakot csakis úgy érhette el, ha közben az őr hátát használta létraként.

2.

Isidore Beautrelet

Részlet a Grand Journalból:

ELRABOLTÁK DELATTRE DOKTORT

DÖBBENETES ÉJSZAKAI EMBERRABLÁS

Lapzártánkkal egy időben kaptuk a hírt, amely annyira valószerűtlen, hogy egyelőre csak fenntartásokkal tesszük közzé, hitelességét nem garantálhatjuk.

Tegnap este a híres sebész, dr. Delattre, felesége és leánya társaságában megtekintette a Comédie-Française Hernani előadását. A harmadik felvonás elején, vagyis tíz óra tájban egy úr jelent meg a páholyában, két kísérővel. Diszkréten fordult a doktorhoz, de mégis elég hangosan ahhoz, hogy Delattre asszony is hallhatta a szavait:

– Doktor úr, kellemetlen kötelességemnek teszek eleget, lekötelezne, ha megkönnyítené nekem a feladat végrehajtását.

– De hát kicsoda ön, uram?

– Thézard felügyelő vagyok, és a parancsom szerint haladéktalanul be kell kísérnem önt Dudouis úrhoz a prefektúrára.

– Na, de kérem…!

– Kérem, doktor úr, ne ellenkezzen! Minden bizonnyal egy szörnyű félreértésről van szó, ezért jobb lenne, ha nem keltenénk fölösleges feltűnést. Nincs kétségem felőle, hogy mire az előadás véget ér, ön már vissza is térhet.

Így a doktor úr természetesen követte a felügyelőt. Az előadás végéig azonban mégsem érkezett vissza.

Delattre asszony aggodalommal telve sietett a rendőrségre. Ott találta Thézard felügyelőt, a valódit, így megdöbbenéssel vette tudomásul, hogy az, aki a férjét elvitte, minden kétséget kizáróan csaló lehetett. Az előzetes vizsgálat megállapította, hogy az orvos autóba szállt, és a szóban forgó jármű a Concorde tér irányába távozott.