MARY BEARD

POMPEJI

EGY RÓMAI VÁROS ÉLETE

Kossuth Kiadó

Tartalom

BEVEZETŐ  AZ ÉLET MEGSZAKAD

Első fejezet  ÉLET EGY RÉGI VÁROSBAN

Második fejezet  ÉLET AZ UTCÁN

Harmadik fejezet  HÁZ ÉS OTTHON

Negyedik fejezet  FESTÉS ÉS DÍSZÍTÉS

Ötödik fejezet  A KENYÉRKERESET MÓDJAI

Hatodik fejezet  KIK IRÁNYÍTOTTÁK A VÁROST?

Hetedik fejezet  A TEST GYÖNYÖREI: ÉTEL, BOR, SZEX ÉS FÜRDŐ

Nyolcadik fejezet  SZÓRAKOZÁS ÉS JÁTÉKOK

Kilencedik fejezet  VÁROS, TELE ISTENEKKEL

Epilógus  A HALOTTAK VÁROSA

LÁTOGATÁS A VÁROSBAN

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

FELHASZNÁLT ÉS AJÁNLOTT SZAKIRODALOM

ILLUSZTRÁCIÓK JEGYZÉKE

Impresszum

1. ábra. Pompeji városa

LAKÓHÁZAK

4         Az arany karkötő háza (VI. 17. [ins. occ.] 42)

48         A bikinis Venus háza (I. 11. 6)

22         Lucius Caecilius Iucundus háza (V. 1. 26)

37         Casca Longus háza (I. 6. 11)

38         A Ceiusok háza (I. 6. 15)

34         Epidius Rufus háza (IX. 1. 20)

7         Az etruszk oszlop háza (VI. 5. 17–18)

5         Fabius Rufus háza (VII. 16. [ins. occ.] 22)

15         A faun háza (VI. 12. 2)

42         Az indiai szobrocska háza (I. 8. 5)

45         Iulius Polybius háza (IX. 12. 1–3)

36         Marcus Lucretius Fronto háza (V. 4a)

40         Menandrosz-ház (I. 10. 4)

44         A munkában lévő festők háza (IX. 12)

18         A nápolyi herceg háza (VI. 15. 7–8)

50         Octavius Quartio háza (III. 2. 2)

21         Orpheusz háza (VI. 14. 20)

24         Az orvos háza (VIII. 5. 24)

51         A tengeri Venus háza (III. 3. 3)

9         A tragédiaköltő háza (VI. 18. 3–5)

27         A triclinium háza (V. 2. 4)

3         Umbricius Scaurus háza (VII. 16. [ins. occ.] 12–15)

1         A Vesta-szüzek háza (VI. 1. 7)

19         A Vettiusok háza (VI. 15. 1)

8         Insula Arriana Polliana (VI. 6)

52         Iulia Felix birtoka (praedia) (II. 4. 2)

KOCSMÁK, FOGADÓK, ÜZLETEK

43         A szűzies szerelmesek péksége (IX. 12. 6)

46         Amarantus kocsmája (I. 9. 11–12)

41         Asellina kocsmája stb. (IX. 11. 12)

47         Euxinus kocsmája (I. 11. 10–11)

14         Kocsma a Via di Mercurión (VI. 10. 1)

20         Salvius kocsmája (VI. 14. 36)

25         Sittius kocsmája (VII. 1. 44–45)

23         Bordély (VII. 12. 18–20)

49         Garumüzlet (I. 12. 8)

EGYÉB KÖZÉPÜLETEK STB.

A Forum körül álló épületekhez
lásd a 14. ábrát

35         Fedett színház

31         Nagy színház

32+39   Gladiátorszállások és -kaszárnyák

17         Castellum aquae

TEMPLOMOK

10         Apollo-templom

13         Fortuna Augusta-templom

30         Ízisz-templom

11         Iuppiter, Iuno és Minerva temploma

29         Minerva és Hercules temploma (Háromszögletű forum)

6         Venus-templom

33         Iuppiter Meilichios temploma

FÜRDŐK

12         Forum-fürdő

26         Központi-fürdő

2         Külvárosi-fürdő

16         Sarnói-fürdő

28         Stabiaei-fürdő

BEVEZETŐ

AZ ÉLET MEGSZAKAD

Kr. u. 79. augusztus 25-én az éjfél utáni órákban a Pompejire hulló tajtékkőeső kissé alábbhagyott. A pillanat alkalmasnak tűnt az itt rekedt emberek számára, hogy elhagyják a várost, és megpróbáljanak biztonságos helyre jutni. Egy húsznál is több menekülőt számláló csoport tagjai, akik a falakon belül kerestek menedéket, amíg a rettenetes zuhatag leginkább tombolt, a város egyik keleti kapuja felé vették az irányt, abban reménykedve, hogy kikerülhetnek a vulkáni bombázás hatóköréből.

Néhány órával azelőtt már mások is megpróbálkoztak ezzel az útvonallal, köztük egy pár, akik csak egy kicsiny kulcsot vittek magukkal (nyilván abban reménykedve, hogy egy napon visszatérhetnek majd ahhoz, amit nyitott: házat, lakást, szekrényt vagy kincsesládikát), és egy bronzmécsest (1. kép). Az utóbbi aligha volt hatásos az éjszaka sötétje és a vulkáni hamufelhő ellen, de értékes és divatos tárgy volt: fekete-afrikai férfifejet formázott – a művészi találékonyságnak azon (legalábbis számunkra) zavarba ejtő formáiról tanúskodva, melyekkel oly gyakran találkozunk Pompejiben. A pár menekülési kísérlete nem járt sikerrel. Legyűrte őket a hamueső, és 1907-ben ugyanott találták meg maradványaikat, ahol a földre hanyatlottak: a városból kivezető utat szegélyező nagyszabású síremlékek egyike mellett. A férfi és a nő egy nagyjából ötven évvel korábban elhunyt asszonynak, Aesquillia Pollának, Numerius Herennius Celsus feleségének fényűző síremléke mellett esett össze. Aesquillia csupán huszonkét évet élt (ahogy ma is olvasható a sírkövén), és valószínűleg feleannyi idős sem volt, mint gazdag férje, aki Pompeji legelőkelőbb családjainak egyikéből származott, korábban a római hadsereg tisztje volt, és kétszer is megválasztották a városi tanács legmagasabb tisztségébe.

1. kép. Az emberi fej (vagy láb) alakú mécsesek népszerűek voltak a Kr. u. 1. században. A képen látható darab esetében a homlokon látható lyukon keresztül töltötték be az olajat, a láng pedig a szájnál égett. Beleértve a fogantyúként szolgáló levéldíszítést is, az egész tárgy mindössze 12 cm hosszú.

Méternyi vulkáni kőzet- és hamuréteg rakódott le itt addigra, amikor a másik csoport ugyanebben az irányban kísérelte meg a menekülést. Csak lassan és nehezen tudtak előrehaladni. Többségük fiatal férfi volt, és közülük sokan semmit sem hoztak magukkal, vagy mert nem volt semmijük, vagy mert már nem fértek hozzá értékeikhez. Egyikük a veszélyes útra készülve tőrrel is felfegyverezte magát, melyet elegáns tokban hordott (egy másik, üres tok is volt nála – talán elvesztette vagy kölcsönadta a fegyvert, amely eredetileg benne volt). A csoport néhány női tagjának értékesebb tárgyak is voltak a birtokában. Egyikük Fortunának, vagyis a jó szerencse istennőjének kicsiny, trónuson ülő ezüstszobrocskáját hozta magával, meg néhány arany- és ezüstgyűrűt; az egyikhez lánccal parányi, ezüstből készült fallosz kapcsolódott, amely talán szerencsetalizmánként működött (egy másik tárgytípus, amellyel gyakran találkozunk majd e könyvben). Mások egy kisebb kincstárral indultak útnak: egy nőnél ezüst orvosságos szelence volt és egy (azóta elveszett) szobrocska kicsiny talapzata, amely néhány kulcsnak is helyet adott, mindez egy szövetzsákba gyömöszölve; egy másiknál fából készült ékszeresdobozka nyaklánccal, fülbevalókkal, ezüstkanállal – no meg további kulcsokkal. A menekülők pénzt is hoztak magukkal, amennyit tudtak. Néhányan csak némi aprópénzt; mások mindazt, amit otthon félretettek, vagy a boltjuk bevételét. De mindez nem volt nagy összeg. Együttesen az egész csoport összes pénze kevesebb volt 500 sestertiusnál – ennyiért Pompejiben egyetlen öszvért lehetett volna vásárolni.

2. kép. A holttestekről készült gipszöntvények az áldozatok esendőségére emlékeztetik a szemlélőt – arra, hogy épp olyan emberek voltak, mint mi. Ezt a megrendítő látványt nyújtó öntvényt, amely a halála pillanatában megdermedve őrzi a fejét a kezébe temető férfi alakját, biztonsági okokból az ásatási terület egyik raktárhelyiségében helyezték el; most olyan, mintha a saját bebörtönzése fölött keseregne.

E csoport némelyik tagja messzebbre jutott, mint a pár, akikről fentebb esett szó. Közülük körülbelül tizenöten elérték a következő, húsz méterrel lejjebb található, nagy méretű síremléket, Marcus Obellius Firmusét, amikor elsöpörte őket a Vezúvról érkező piroklasztár (hogy a mai tudományos megjelölést használjuk): gázok, vulkanikus törmelék és megolvadt kőzet nagy sebességgel lezúduló, perzselő, halálos elegye, amely mindent elpusztított, ami az útjába került. Itt találták meg a menekülők holttestét, némelyikükét faágak között, kapaszkodó mozdulatukban megmerevedve. A fürgébbek talán a sírokat övező fák felé vették az irányt, egy utolsó kétségbeesett kísérletet téve a menekülésre; de valószínűbb, hogy ugyanaz az áradat, amely őket elpusztította, a fákat is elsodorta, és azok rájuk zuhantak.

3. kép. Talán valakinek a legféltettebb kincse? Ezt a kicsiny, baltikumi vörös borostyánból készült, tömzsi kis figurát az egyik szerencsétlenül járt menekülő mellett találták meg. A mindössze 8 cm magas szobrocska feltehetőleg a Pompejiben is népszerű szórakoztató műfaj, a római mimus egyik tipikus alakját jeleníti meg.

Obellius Firmus síremlékével kegyesebben bánt a sors. Obellius szintén a pompeji előkelők közé tartozott, és néhány évtizeddel korábban távozott az élők sorából – elég régen ahhoz, hogy síremléke helyi üzenőfalként szolgálhasson. Ma is olvashatók itt a gladiátorjátékok hirdetései, és számos falfirka, amelyeket az erre járók hagytak: „Üdv Issának Habitustól”; „Üdv Occasusnak Scepsinianustól”, és így tovább (Habitus barátai láthatólag egy méretes fallosz és a hozzá tartozó herék rajzával válaszoltak, mellette az üzenettel: „Üdv Habitusnak barátaitól mindenünnen”). Föntebb Obellius Firmus hivatalos sírfeliratának szövege elmondja, hogy az elhunyt temetésének költségét a helyi városi tanács fedezte 5000 sestertius értékben, melyhez további 1000 sestertiusszal járultak hozzá más helybéli hivatalnokok, ami az áldozat során használt illatanyag árát és egy pajzs elkészítésének költségét foglalta magában (az utóbbi feltehetőleg a pajzsra készített portrét jelentette; ez a halotti megemlékezés sajátosan római módja volt). Vagyis a temetés teljes költsége több mint tízszeresét tette ki annak az összegnek, amit a menekülő csoport tagjai együttesen össze tudtak gyűjteni, mielőtt nekivágtak az útnak. Pompeji egyszerre volt a gazdagok és a szegények városa.

Sok más történetet nyomon tudunk még követni, amelyek a menekülésre tett kísérletekről szólnak. Csaknem 400 holttestet találtak a lerakódott tajtékkőrétegekben, és körülbelül még 700-at a piroklasztár megszilárdult törmeléke alá temetve; közülük sokat, melyek megdöbbentő elevenséggel őrzik a halál pillanatát, sikerült újraalkotni egy, a 19. században felfedezett ötletes eljárás segítségével, melynek során gipsszel öntötték ki a holtak felbomlott teste és ruhái után maradt üreget, újra megmutatva az áldozatok feltűrt tunicáját, eltakart arcát és elkínzott arckifejezését (2. kép). Egy négyfős csoportot – valószínűleg ugyanazon család együtt menekülő tagjait – az egyik Forumhoz közeli utcában találtak meg. Az apa ment elöl – nagydarab, bozontos szemöldökű férfi, ahogy a gipszöntvény mutatja. Köpenyével eltakarta a fejét, hogy védje magát a hulló hamutól és törmeléktől; némi arany ékszer volt nála (egy egyszerű gyűrű és néhány fülbevaló), kulcsok és ez esetben egészen tisztességes mennyiségű készpénz, csaknem 400 sestertius. Mögötte ment két kislánya, míg az anya zárta a sort. A nő feltűrte a ruháját, hogy könnyebben tudjon haladni, és egy kisebb zsákban értékesebb háztartási holmikat cipelt magával: a családi ezüstöt (néhány kanalat, egy pár boroskupát, egy medaliont Fortuna alakjával és egy tükröt), valamint egy szobrocskát: egy tömzsi kisfiúalakot, aki köpenyébe burkolózik, s alul kikandikál meztelen lába (3. kép). Nem különösebben kifinomult munka, de borostyánból készült, mely sok száz kilométert utazott, mire a legközelebbi lelőhelyről, a Baltikumból eljutott idáig – ezért is tarthatták nagy becsben.

Más leletek más történeteket mesélnek. Egy orvosról, aki műszerekkel megrakott ládikáját szorongatva menekült, hogy aztán, átkelőben az amfiteátrum közelében lévő palaestrán (nagy méretű szabad terület vagy gyakorlótér), legyűrje a gyilkos áradat, miközben a város egyik déli kapuja felé tartott; a rabszolgáról, akit egy, a város központjában lévő nagy ház kertjében találtak meg, s akinek mozgását bizonyosan akadályozta a bokáin lévő vasbéklyó; Ízisz istennő papjáról (esetleg templomszolgájáról), aki összecsomagolta a templomban található értékesebb holmik egy részét, hogy menekülve magával vigye, de nem jutott tovább ötven méternél, amikor ő is halálát lelte. És persze a dúsan felékszerezett hölgyről, akit a gladiátorkaszárnya egyik helyiségében találtak meg. Az esetet gyakran idézik annak elsőrendű példájaként, hogy az előkelő római nők mennyire rajongtak a csupa izom gladiátorokért. Úgy tűnik, itt éppen tetten értük egyiküket, aki rosszkor volt rossz helyen, és így házasságtörése mindörökre napvilágra került. Ám a jelenet valójában sokkal ártatlanabb ennél. Szinte biztos, hogy a nő nem szerelmi légyottra érkezett, hanem csak menedéket keresett a kaszárnyában, amikor a városból menekülése közben az utcákon túl nehézzé vált az előrejutás. Ha viszont tényleg itt randevúzott ifjú szeretőjével, akkor a találkán tizenhét másik ember és néhány kutya is részt vett – mindannyiuk maradványait ugyanabban a kis helyiségben találták meg ugyanis.

A pompeji holttestek mindig is az elpusztult város legerőteljesebb képének, jobban mondva látványosságának számítottak. A 18. és 19. században zajló korai ásatások során a csontvázakat „véletlenül” épp a megfelelő alkalommal, az uralkodói család helyszínre látogató tagjai és más előkelőségek jelenlétében „tárták fel” (4. kép). A romantika korának utazói látványosan elborzadhattak a szörnyűséges katasztrófára gondolva, mely e szerencsétlen lelkeket sújtotta, akiknek földi maradványait szemlélték, nem is beszélve az általánosabb, az emberi lét végletes törékenységére vonatkozó reflexiókról, amelyeket e tapasztalat kiváltott. Hester Lynch Piozzi angol írónő (aki családnevét egy itáliai zenetanárral kötött házasságának köszönhette) így örökítette meg (némi iróniával) e reakciókat, miután 1786-ban látogatást tett a helyszínen: „Mily szörnyűséges gondolatokat sugall e látvány! Mily rémes bizonyosság, hogy egy ilyen esemény akár holnap újra megtörténhet; és hogy azok, aki ma szemlélnek, maguk is a szemlélés tárgyaivá válhatnak egy következő évszázad utazói számára, akik tévedésből ama nápolyiak csontjainak vélik a mieinket is, s így talán újra visszaviszik azokat szülőföldjükre.”

Valóban, a korai ásatások időszakának egyik leginkább ünnepelt lelete egy női mell lenyomata volt, melyet az 1770-es években találtak egy nagy méretű házban (az ún. Diomedes-villában), nem sokkal a városfalon kívül. Még csaknem száz év kellett hozzá, hogy a test által hagyott üregről készített teljes gipszöntvények technológiáját kifejlesszék, de ezen a helyen a megszilárdult vulkáni törmelék lehetővé tette, hogy az ásatók teljes alakjukban szemléljék a halottakat: a ruházatukat, sőt még a hajviseletüket is, ahogy egykor a hamuba nyomódott. Az egész itteni leletanyagból egyedül az említett női mellet sikerült kiemelni és megmenteni, melyet a közeli múzeumban állítottak ki, és nemsokára turistalátványossággá vált. Aztán pedig ihletője lett Théophile Gautier híres, 1852-ben íródott kisregényének, az Arria Marcellának is. A mű főszereplője egy francia fiatalember, aki, miután egészen rabjává vált a szóban forgó kebelnek, melyet a múzeumban látott, visszatér az ősi városba (az időutazás, a vágyképek és a képzelet zavarba ejtő egyvelege útján), hogy megtalálja, avagy újraalkossa szerelmét, álmai asszonyát, a Diomedes-villa utolsó római lakóinak egyikét. Sajnálatos módon magának a mell-lenyomatnak óriási hírneve dacára egyszerűen nyoma veszett, s az 1950-es években indított nagyszabású nyomozás során sem sikerült fényt deríteni sorsára. Az egyik elmélet szerint a tudásvágy hajtotta 19. századi tudósok által végzett seregnyi invazív vizsgálat végül is a tárgy pusztulásához vezetett, úgyszólván visszaadva a hamut a hamunak.

4. kép. A Pompejibe látogató előkelők kedvéért olykor megrendezett ásatásokat tartottak. Ezen az 1769-es ábrázoláson az osztrák császár éppen megszemléli a csontvázat, melyet a később róla elnevezett pompeji házban, „II. József házában” találtak. A társaságban lévő hölgy érdeklődése őszintébbnek tűnik.

A pompeji holtak vonzereje egészen a mi korunkig hat. Primo Levi egyik költeményében, A pompeji kislányban egy anyjába kapaszkodva megtalált lánygyermek gipszöntvény-alakja idézi meg Anne Franknak és egy ismeretlen hirosimai iskoláslánynak – ember okozta, és nem természeti katasztrófa áldozatainak – a sorsát. Két gipszöntvény egyenesen cameo-szerepben bukkan fel Roberto Rossellini 1953-ban készült, Itáliai utazás (Viaggio in Italia) című filmjében, melyet „a modern film első alkotásaként” dicsérnek (noha komoly bukás volt a mozikban). A Vezúv eme egymásba kapaszkodó, halálukban is szerelmükről tanúskodó áldozatai nyugtalanító élességgel emlékeztetik a két mai turistát (Ingrid Bergman – akinek a házassága Rossellinivel ugyancsak megrendült akkorra – és George Sanders alakításában), hogy mennyire távolivá és kiüresedetté vált a kapcsolatuk. De nem csak az emberi áldozatokat őrizték meg ily módon. Az egyik leghíresebb és leginkább szívhez szóló öntvény egy házőrző kutyáé, amelyet láncra verve találtak meg mindenkori helyén, gazdája, egy jómódú kallós (textilkészítő és -tisztító) házában. Az állat haláltusája során kétségbeesetten igyekezett megszabadulni láncaitól.

A kukkoló hajlam, a szánalom és a halálban való gyönyörködés egyaránt hozzájárul e gipszöntvények vonzerejéhez. Még a leggyakorlatiasabb régészek is képesek rá, hogy érzékletes leírást nyújtsanak az áldozatok haláltusájáról, vagy arról, hogy milyen szörnyűségekkel járt az emberi testre nézve a piroklasztár („agyuk bizonyára megfőtt a koponyájukban…”). A Pompejibe látogatókra, akik az öntvények némelyikét ma is annak a helynek a közelében szemlélhetik meg, ahol megtalálták őket, e mementók valamiféle múmia-effektussal hatnak: a kisgyerekek szörnyülködő kiáltások kíséretében nyomják orrukat az üvegkalickákhoz, a felnőttek pedig jobb híján fényképezőgépet ragadnak – miközben alig tudják leplezni gyermekeikéhez hasonló borzongással vegyes elragadtatásukat a holtak maradványai láttán.

A történet azonban nem ér véget a holt dolgokban való gyönyörködésnél. Hiszen az áldozatok látványa azért is hat ránk olyan erősen (akár teljes valójukban gipszbe öntötték őket, akár nem), mert általuk közvetlen kapcsolatba kerülünk az ókori világgal: emberi történetekkel, amelyeket rajtuk keresztül rekonstruálhatunk, és valódi emberek választásaival, döntéseivel és reményeivel, akikkel évezredek távolából is együttérezhetünk. Nem kell régésznek lennünk ahhoz, hogy elképzeljük, milyen lenne, ha el kellene hagynunk az otthonunkat, csupán annyit magunkhoz véve, amennyit elbírunk. Együttérzünk a doktorral, aki úgy döntött, hogy orvosi eszközeit viszi magával, és már-már osztozunk afölött érzett bánatában, hogy mi mindent kellett hátrahagynia. Megértjük azoknak a hiábavaló optimizmusát, akik a zsebükbe csúsztatták a kapukulcsot, mielőtt útnak indultak. Még az a csúnyácska borostyánfigura is különleges jelentőséget nyer, ha tudjuk, hogy valaki számára egyedülálló értéket képviselt, és gyorsan felkapta, amikor – mint kiderült, örökre – elhagyta az otthonát.

A modern tudomány tovább gyarapítja ezeket az egyedi élettörténeteket. A korábbi nemzedékekkel összehasonlítva jobbak a lehetőségeink, hogy mindenféle személyes információt kinyerjünk magukból a megmaradt csontvázakból, az olyan, viszonylag egyszerű adatok meghatározásától kezdve, mint a magasság és a testalkat (az ókori pompejiek, úgy tűnik, valamivel magasabbak voltak, mint a mai nápolyiak), a gyermekkori betegségek és törött csontok árulkodó nyomain át a családi viszonyok és az etnikai eredet valószínűsítéséig, amelyeket mostanában kezd lehetővé tenni a DNS-elemzés, illetve más biológiai vizsgálati eljárások. Azt talán még így is túlzás kijelenteni, hogy egy tizenéves fiú csontvázának egyedi fejlődési jellegzetességei alapján megállapítható: rövid életének nagy részét halászattal töltötte, és fogazatának romlása a jobb oldalon annak a következménye volt, hogy mindig ott harapta el a horgászzsinórt, amelyre a zsákmányt kötözte; más téren azonban megalapozottabb következtetéseket tudunk leszűrni.