Fordította

Sziklai István

A fordítás alapjául szolgáló mű:

James Patterson–Mike Lupica The House of Wolves

Copyright © 2023 by James Patterson

All rights reserved

This edition arranged with Kaplan/DeFiore Rights through Graal Literary Agency.

Borítóterv © Amy Musgrave

Borító kép © Shutterstock, Adobe Stock

Hungarian translation © Sziklai István, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 627 3

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Jack P.-nek.
Hajrá, Badgers! Hajrá, Brown Bears!

J. P.

A Lupica fiúknak,
Christophernek, Alexnek és Zachnek.
Mindig velük volt a legjobb profi futballt nézni.

M. L.

1

A FÉLRÉSZEG JOE WOLF egyedül volt a hajóján. Balra tőle a Golden Gate híd, előtte az Alcatraz. Arról kezdett énekelni, hogy a szívét San Franciscóban hagyta.

Aztán hirtelen hátravetette a fejét, és felnevetett, mert eszébe jutott, amikor utoljára zengte ezt a dalt, a második feleségével, idekint a Sea Wolfon, amikor már mindketten tudták, hogy a házasságuknak vége.

– Milyen szívet? – kérdezte tőle a nő.

Ó, pedig neki volt szíve, annyi biztos, ráadásul esze és töke is. Mit gondolt az a nőszemély, hogyan jutott saját focicsapathoz és saját újsághoz – az istenverte lottón nyerte? Senkitől sem kért bocsánatot, még azokért az alkukért sem, amelyeket meg kellett kötnie, hogy megkapja, amit akart, különösen akkor, amikor úgy érezte magát, mint ma este: mintha az egész város az övé lenne.

Hogy voltak-e titkai? Ki a francnak nincsenek titkai? És akadt, amit bánt. Soha nem beszélt a legkomolyabb titkáról, de a legnagyobb bánatot a családja okozta neki. Amivé a három fia vált, ahogy csalódást okoztak neki. Az ő hibája volt? Netán a fiaié?

Aztán ott volt egyetlen lánya.

A legjobb közülük, a család feltörekvő csillaga. Csak éppen hátat fordított neki. És ezzel mind közül ő okozta a legnagyobb csalódást.

– Nem olyan vagyok, mint te! – mondta neki a lánya, amikor utoljára veszekedtek.

Az a vita idén volt, vagy tavaly? Olyan gyakran előfordult, hogy már elvesztette a fonalat. De akkor közölte vele, hogy végleg elmegy, és ezúttal komolyan gondolta.

Nem – gondolta most magában. – Jobbra számítottál.

Kiitta a Grey Goose vodkát az üvegből. Jó cucc volt. De megérte, mert ő is az volt.

Ma este azonban alig fújt a szél. Nem úszott más hajó a láthatáron, csak a víz illatát szívta be, meg időről időre hallotta a kaliforniai sirályok rikoltását, az éjszaka pedig tündökölt a csillagfényben – eléggé ahhoz, gondolta Joe Wolf, hogy a Wolves stadionját is bevilágítsa.

Az ő stadionját, még akkor is, ha túl öreg volt, ahogy ő is, mint mondták.

Az ajkához emelte az üveget, rájött, hogy üres, és már éppen le akart menni, hogy kinyisson egy másikat, amikor zajt hallott maga mögött.

Megfordult, és meglátta, hogy ki áll ott.

A francba!

Biztosan lent bujkált, amikor Joe felszállt a hajóra.

– Te vagy az? – kérdezte Joe Wolf.

– Én.

– Mi a fenét akarsz?

– Kérdezni valamit.

– Akkor rajta!

– Egyszerű kérdés lesz, de tényleg.

– Ő akarja tudni vagy te?

– Nem igazán számít.

– Akkor tedd fel! – mondta Joe Wolf. – Nem akarok közben még jobban megöregedni.

– Azt hitted, örökké fogunk várni arra, hogy feladd?

– Ennyi lenne? Azért jöttél el idáig, hogy feltedd nekem azt a kérdést, amire már tudnod kellene a választ?

– Nagyjából.

A hajó nyugodtan, lágyan ringatózott, az éjszaka váratlanul elcsendesedett, egyedül a hullámok loccsantak neki a Sea Wolf testének, még a sirályok is elhallgattak.

Joe Wolf most a kormánykerék felé fordult, készen arra, hogy újra beindítsa a motort, és visszainduljon. Az estéjének már úgyis lőttek.

– Majd akkor adom fel, ha meghalok.

Közvetlenül mögötte hirtelen újra megszólalt a hang.

– Nekem megfelel.

2

A SZTÁRIRÁNYÍTÓM JOBBRA PÖRDÜLT, és passzt imitált, amivel a legközelebbi linebackert kibillentette az egyensúlyából, de közben majdnem a cipőjét is elhagyta, majd húsz yardot futott zavartalanul a célterületig. Ha úgy dönt, hogy továbbmegy, egész nyugodtan akár Sausalitóig is futhatott volna.

Belefújtam a sípomba, és Carlos Quintera, a linebacker felé sétáltam, aki az imént elszúrta az egész játékot. Mostanra a Hunters Point gimi, a Hunters Point és Bayview közötti városrész élcsapata már tudta, hogy a szezonban nem esélyes semmilyen trófeára.

Éreztem, hogy mosoly ül ki az ajkamra. Stanfordot végzett jogászként épp egy tizennyolc éves srácot készültem jól leteremteni, mert hibázott egy gimis futballedzésen.

Ha nem szerettem volna annyira az amerikai focit, mint amennyire imádtam, megkérdeztem volna magamtól, hogy mi a búbánatot keresek itt.

– Carlos, ez után a próbálkozás után vissza kell térnünk az alapokhoz. Nem bánod?

– Dehogy, Jenny edző!

Még mindig mosolyogva feltartottam a labdát.

– Ez – mondtam neki – a labda.

– Itt jobb lesz, ha megáll, edző – szólalt meg Chris Tinelli, a csapat irányítója és csapatkapitánya. – Szinte biztosra veszem, hogy ez túl gyors neki.

Mindannyian nevettek. Még Carlos is, legalábbis addig, amíg szóltam neki, hogy a mai edzés szünete következik, amíg ő öt kört fut a pálya körül.

Mostanra már az összes játékosomnak sikerült megfékeznie kamasz fiús egóját és tréfás kedvét, legalábbis annyira, hogy elfogadjanak egy nőt edzőnek. És már az első közös edzésünk után totálisan lejött nekik, hogy nálam semmit nem lehet megúszni.

Ezt örököltem.

– De most komolyan, öt kör? – rökönyödött meg Carlos.

– Vagy tíz, ha tíz másodperc múlva még mindig erről beszélgetünk.

Amikor augusztusban elkezdődött a Hunters Point Bears edzése, úgy viselkedtek, mintha valami helyettesítő tanár lennék; azt hitték, tényleg megúszhatják a dolgot, talán mert nő vagyok. De nem telt bele sok idő, hogy a Hunters Point politológiatanáraként megmutassam nekik, másképp áll a helyzet.

A mai edzés után Carlos sisakkal a kezében odajött hozzám, és azt mondta:

– Ugye tudja, hogy úgy beszél, mint Bill Belichick, amikor folyton azt mondja, hogy végezzük a munkánkat?

Rávigyorogtam.

– Az a nyúlbéla?

Mint mindig, én hagytam el utolsónak a pályát. Épp elindultam az iskola hátsó bejárata felé tartó hosszú sétára, amikor észrevettem, hogy a komplett csapat felém rohan. A srácokon még mindig rajta volt a védőfelszerelés.

Chris Tinelli ért oda először hozzám, kifulladva, kivörösödött képpel. Vörös volt a szeme is. A jobb kezében tartotta a telefonját.

Én soha nem hoztam magammal a mobilomat az edzésre. Amint kiértem a pályára, számomra is csak a futball létezett, ahogy a játékosaimnak is.

– Jenny edző – nézett rám. – Nagyon sajnálom.

– Chris, mi a baj?

– Meghalt az apja. Tele van vele a közösségi média.

Úgy festett, mint aki mindjárt sírva fakad. Később talán én is sírok majd. De nem most. Nem a játékosok előtt. Én voltam az edző. Kemény ember.

Ezt is örököltem.

– Hogyan történt? – kérdeztem.

– Azt mondják, vízbe fúlt.

3

DANNY WOLF AZ ÍRÓASZTALA mögötti, padlótól mennyezetig érő ablakból nézte a pályát és a Wolves edzését.

Mellette állt általános menedzsere, Mike Sawchuck. Ez lesz Mike utolsó éve a Farkasoknál, még ha a szerencsétlen nem is tudja. Egy újabb alak, akit Danny apja vett fel, és aki azt hitte, hogy több jogköre van, mint a Legfelsőbb Bíróság bírójának.

– Apád imádta a kilátást innen fentről, amikor ez még az ő irodája volt – szólalt meg Sawchuck.

Na tessék! – gondolta Danny.

Eltűnődött rajta, ne ugorjon-e ki az ablakon.

– De már nem az ő irodája – jegyezte meg Danny –, bármilyen gyakran elfelejtkezel erről.

– Ugyan már, Danny fiú! Tudom, hogy most már ki itt a főnök.

Danny Wolf megfordult, hogy a másikra meredjen.

– Hányszor kell még elmondanom, hogy ne hívj így?

– Hé, az apád is ezt teszi.

– Én a részemről befejeztem.

– Nem veszekedni jöttem – mondta Sawchuck. – Egy csapat vagyunk, te meg én.

Most kellene kirúgnom a picsába.

– Nem veszekszem, Mike – mondta Danny. – Csak elmagyarázom. És hogy ne szépítsem a dolgokat, te és én nem vagyunk egy csapat. Soha nem is voltunk. Te egy alkalmazott vagy.

Majd mindketten azt nézték, ahogy a csapat öregedő irányítója, Ted Skyler jócskán túldob a csapat elsőnek draftolt játékosán, DeLavarious Harmonon.

Harmon húsz yarddal a védelem mögött teljesen szabadon állt a pályán. Skyler legalább harmincra dobta a labdát. Az irányító túl régóta volt már itt; ahogy a menedzser is. Meg Joe Wolf is. Néha az idősekotthona NFL-es változatának tűnt ez a hely.

Néha, amikor Mike Sawchuck a régi szép időkről kezdett csöpögősen sztorizni, Danny legszívesebben kidobta volna az ablakon.

– Sok új srác van ebben a szezonban – mondta Sawchuck, kétségbeesetten próbálta visszaterelni a témát a futballra. – De még ha lassan is indulunk, a mi divíziónkban akkor is lesz esélyünk. Nem látok egy csapatot sem, amely annyira kiemelkedő lenne.

– Nahát! Még úgy is, ha továbbra is Nagypapi van a center mögött?

– Danny – felelte Sawchuck –, te voltál az, aki még egy évet akart adni Tednek.

– Nem! – csattant fel Danny Wolf. – Nem: te és az apám akartatok neki még egy évet adni, és meggyőztetek, hogy menjek bele. – A szívére tette a kezét. – Mindezt azért, hogy nyerjünk egyet Joe-nak.

– Azt hittem, mindannyian ezt akarjuk.

– Tedd magad túl rajta!

Sawchuck közölte, lemegy a földszintre, hogy a pályáról nézze meg az edzés végét. Amint kilépett az ajtón, megcsörrent Danny mobilja. Felkapta, és megnézte, ki hívja.

– Hallgatlak!

– Joe-ról van szó – mondta a hang.