A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A másik oldalról, 2015

A másik oldalról 2. – Azon is túl, 2016

Szerelem újraírva, 2019

Ha/mar, 2020

Minden életemben szerettelek, 2021

© Papp Csilla, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-32-3

1. FEJEZET

Konrád

– Még azelőtt –

Kimerülten indultam el az osztályról. Hajnalban újraélesztettem egy sztrókos pasit, aki alig múlt harminc. Levert a víz, amikor elsőre nem sikerült. Általában ez a filmekben csak a hatásszünet kedvéért történik így, de vajon az életünket ki rendezi?

Nem volt alkalmam ezen filozofálni, mert igyekeznem kellett a bankba. Nyitnom kellett egy devizaszámlát, és csak személyesen tudtam intézni. Amíg átértem a bankfiókba, visszahívtam az ismeretlen számokat. Általában megadom a mobilszámomat a betegeknek, mert a klinika vezetékes vonalai elérhetetlenek. Láttam, hogy Marci is keresett, de őt már nem tudtam visszahívni. Nem akartam kifutni az időből, és fogalmam sem volt róla, meddig van ügyfélfogadás.

Időben megérkeztem, és gyorsan el is intéztem a számlanyitást. Ahogy végeztem, mintha csak vezényszóra történne, megcsörrent a mobilom. Épp a forgóajtóhoz értem, fülemen a telefonnal, amikor megláttam egy gyönyörű nőt. Az esernyőjével bajlódott, és nem tudok ugyan szájról olvasni, de egyértelműen káromkodásnak tűnt a mondandója, nyilvánvalóan zavarta, hogy hadakoznia kellett az ajtó előtt. Amíg őt bámultam, nem figyeltem arra, amit a telefonban hallok.

– Itt vagy, Konrád? – kérdezte Marci barátom, akinek a hangja kissé ingerültnek tűnt.

– Nyugi, hallak – nyugtattam meg.

– Csak mert úgy tűnik, nagy ívben szarod le, amit mondok – háborgott, én meg még mindig megbabonázva figyeltem a nőt. S láss csodát, az esernyő becsukódott, a nő meg a hirtelen nyert magabiztossággal belépett a forgóajtón.

– Mit is mondtál? – Valóban egy szavára sem figyeltem. A nő egy pillanatra a szemembe nézett, én meg tátott szájjal vettem tudomásul, hogy nála gyönyörűbbet sohasem láttam.

– Azt, hogy Hajni kirúgott, és hogy kurvára nem tudom, miért. Emiatt hívogattalak egész nap.

– Oh! – Elbizonytalanodtam, hogy ezt most tényleg másodjára mondja-e. – Ugye most csak viccelsz? – Életszerűtlennek tűnt, hogy Marci és Hajni szakítsanak. Ők a legrégebbi barátaim, és már az orvosi egyetemet is úgy kezdtük, hogy ők ketten együtt voltak. Egyértelmű, hogy nem szakíthatnak.

– Pont nincs kedvem viccelni. – Ahogy a hangjára kezdtem figyelni, egyre valóságosabbá vált számomra, hogy pánikban van. Kapkodta a levegőt, és félbehagyva a mondatokat kezdett a következőbe. Éppúgy, ahogyan egy-egy nehezebb vizsga előtt, amikor idegességében beszédkényszere volt. – Aztán Hajni közölte, hogy elköltözik a barátnőjéhez. Én meg álltam ott, mint egy hülye, és annyit sem mondtam, hogy maradjon.

Az esernyős nő már rég átjutott az aulán is, már a másik lift is megtelt és elindult felfelé, amikor én kiléptem az épület elé. A kabátomat próbáltam becipzározni, ugyanis elég kellemetlen volt a csípős szél és a szinte oldalról eső zápor.

– Sajnálom, öregem, nem tudom, mit kell ilyenkor mondani – vallottam be. – Talán igyunk meg valamit – javasoltam. Igaz, edzésre készültem, de ha a barátom szarban van, akkor az mindenkor felülírja a programot.

– Nem is tudom – felelte bizonytalanul –, most hazamegyek, megnézem, tényleg elpakolt-e, szóval majd hívlak.

– Okés! – egyeztem bele, bízva abban, hogy Hajni nem gondolta komolyan a költözést, és ha Marci hazamegy, meglesz a nagy összeborulás.

Elköszöntünk egymástól, de Marci szavai tovább kísértettek, nem tudtam kiverni a fejemből, amit mondott. Az ő kapcsolatuk volt a baráti társaságunkban az etalon. Valóban szerették egymást. Persze az nyilvánvaló volt, hogy nem ugyanazzal a hévvel, mint a gimiben, de jól megvoltak. Emlékszem, a suliban mennyit hecceltük Marcit, amikor még csak távolról rajongott Hajniért, aki a legjobb csaj volt az évfolyamon és mindenkire magasról tett. Egyikünk sem gondolta, hogy Marcinak fikarcnyi esélye is lehetne nála. Aztán valami csoda folytán Hajni segítséget kért Marcitól, mert a mi spanunk infozseni volt, és már gimiskorunkban benne volt abban az informatikus csapatban, amelyik az iWiW-re különböző applikációkat fejlesztett és alakította a platformot. Marci már akkor pedzegette, hogy az a magyar startup nem lesz hosszú életű és hogy a Facebook le fogja nyomni a piacról, de mi nem hittünk neki. Ahogy Hajnival elkezdtek együtt dolgozni és Marci hazai pályán mozgott, szinte rögtön kialakult közöttük valami. Eltelt pár év, mire Hajni bevallotta, hogy valójában azért kért Marcitól segítséget, mert tetszett neki. Nekem nem volt ilyen szerencsém. Jöttek-mentek a lányok, majd a nők az életemben, de eddig egyik sem fogott meg igazán. Nem önként vállaltam az agglegényszerepet, egyszerűen csak így alakult. Talán, ha jobban odatettem volna magam. Dézi, a nővérem mindig azzal nyugtatja anyát, hogy egyszer eljön az én életemben is az a nő, aki megváltoztat. Eddig nem akartam kiábrándítani a mérhetetlenül romantikus nővéremet, hogy nyoma sincs az ilyen irányú igénynek az életemben. Köszönöm szépen, jól megvagyok a hosszabb-rövidebb – őszintén megvallva inkább rövidebb – kapcsolatokkal. Nem vágyom nagy érzelmekre, azok csak bonyodalmakat gerjesztenek. Látom Vince barátom életében is, hogy hiába a nagy-nagy szerelem, egyszer csak ellaposodott a kapcsolat, aztán annyi. Márió meg mindig abban reménykedik, hogy az aktuális csaj lesz az igazi, de sajnos már számtalanszor csalódnia kellett. Nála az a helyzet, hogy ezzel az utazási irodás biznisszel igen jó életszínvonalat sikerült megteremtenie, és azok a nők, akikkel kapcsolatot kezdett, sok esetben nem Márió lehengerlő személyisége, hanem sokkal inkább a vagyona miatt voltak vele. Marci és Hajni párosa volt eddig a kivétel, náluk ez a monogám párkapcsolat abszolút működőképes volt, de úgy látszik, ott is inkább az idő telt lassabban, a folyamat viszont megállíthatatlannak bizonyult. Nekem nem kell a dráma. Az előző lány, akivel nyolc hónapot töltöttem, már gyereket tervezett, miközben én a családjához sem akartam elutazni karácsonykor. Valahogy az életemben a fókusz folyamatosan a munka felé irányult. Már kisgyermekként eldöntöttem, hogy orvos leszek. Bárkit baleset ért a közelemben, én azonnal rohantam, és a vér látványa sosem borzasztott el, emlékszem, egyszer a nővéremnek csúnyán megsérült a bokája biciklizés közben, és a kificamodott bokát helyre akartam ugrasztani, de Dézi nem engedte, hogy hozzáérjek. Akkor vérig voltam sértve, és azt mondtam neki, hogy jön ő még az én utcámba. Nem volt kérdés, hogy melyik szakterületet választom. Valahogy mindig is a sebészet vonzott. Nekem az orvosi munka azt jelenti, hogy lát, felvág, kivesz, bevarr, és minden a legnagyobb rendben lesz. Az sem zavart, hogy ehhez kell a legtöbbet tanulni, és a szakosodás is pluszéveket jelent. Mindig is öntudatos, határozott voltam abban, amit igazán akartam. Ez mostanra sem változott. Lehetőségem volt Amerikában is eltölteni három évet, Atlantic Cityben voltam mellkassebészeti ösztöndíjjal.

Tavaly kerültem át a Budai Klinikára, azzal a megállapodással, hogy részt veszek a kutatócsoport munkájában, és vállalom, hogy egy évre a Klinika által megjelölt külföldi társkórház csapatához csatlakozom, így nem terveztem komoly kapcsolatot kezdeni senkivel. Tökéletes volt ez számomra. Eddig egyetlen nő sem érte el az ingerküszöböt nálam, nem éreztem késztetést hódításra, mert mindig elém sodorta őket az élet. Régóta nem tetszett meg igazán senki külsőre sem, és a legutóbbi szakításom óta attól meg egyenesen irtóztam, hogy elölről kezdjem az ismerkedést, és barátnőt, ne adj’ isten feleséget keressek.

A szél az arcomba fújta az esőt, ami nagyjából negyvenöt fokos szögben igyekezett minél nagyobb kellemetlenséget okozni számomra. Utáltam ezt az időt, elképzelésem sincs, az angolok hogy viselik el. Próbáltam átverekedni magam az esernyős gyalogosok között az autómhoz, amikor hirtelen egy biciklis futár nekem hajtott, és a földön találtam magam. Nem tudom, milyen sebességgel haladhatott, de olyan svunggal ütött el, hogy a járdára zuhantam és bevertem a fejem. Egy pillanatra minden elsötétült előttem…

– Egy héttel később –

Ahogy beléptem a Stone bárba, kiszúrtam a társaságot: a kedvenc helyünkön ültek, elég gyászos volt a hangulat, Marci lehorgasztott fejjel forgatta a whiskyspoharat, és a többieknek sem volt sokkal jobb kedvük. Vince és Márió söröztek, és úgy láttam, pálinkát is rendeltek mellé. Mielőtt odamentem volna hozzájuk, válaszoltam egy üzenetre, közben elviharzott mellettem Vince felesége, Edit és Márió új barátnője, akit – azt hiszem – Emesének hívnak. Utánuk szóltam, de nem hallottak meg, két öles lépéssel beértem őket, így egyszerre érkeztünk az asztalhoz.

– Jó, hogy itt vagytok végre – nézett ránk Vince, és beljebb csúszott a bokszban, hogy a lányok is le tudjanak ülni. Én az egyetlen üres székre telepedtem.

– Hajni nem jön? – kérdezte Vince.

– Azt hiszem, ügyeletes – jött a válasz Marcitól. – De amúgy sem jönne, szerintem.

– Miért? – kérdezte Vince.

– Nem járt le a munkaidőd? – kérdezte Marci elég gorombán. – Már nem kell nyomoznod. – Valószínűleg Marcinak esze ágában sem volt ebben a körben kitárgyalni a házasságát.

– Oké! – tette fel a kezét Vince megadóan. – Meg sem szólalok.

Vince rendőr, a Nemzetközi Bűnügyi Együttműködési Központ egyik osztályának vezetője, és gyakran megesik, hogy úgy zajlanak közöttünk a beszélgetések, hogy Vince számtalan kérdésére kell válaszolnunk. Ez rendszeresen vicc tárgya közöttünk. Vincénél teljesen átlagos dolog, hogy minden mögé akar nézni, mi csak munkahelyi ártalomnak nevezzük, és általában jókat nevetünk rajta, de Marci ma nagyon elkeseredettnek tűnt, amit nem csodálok.

Hétfőn együtt ebédeltem Hajnival a kórházban, próbálta nekem elmesélni, mi is történt közöttük, bevallom, nekem nem igazán sikerült megértenem, tulajdonképpen mi is a baja. Olyasmiről hadovált, hogy túl korán jöttek össze, és hogy úgy élnek, mintha harmincéves házasok volnának, és most szüksége van egy kis térre, meg kell neki idő, hogy átgondolja, mit is akar az élettől. Azonnal elmondtam ezt Marcinak. Teljesen össze volt törve. Hajni nem pakolt el, de ez az együttélés inkább szenvedést jelentett mindkettőjüknek. Korábban még csak nem is veszekedtek, úgy tűnt, imádják egymást. Én egyszer hallottam Hajnit kiabálni, amikor a szalagtűzőn Marci leöntötte a hófehér ruháját vörösborral, és úgy kellett végigtáncolnia a keringőt. Azóta már sok víz lefolyt a Dunán, és hirtelen belegurult ebbe a kapcsolatba tíz év, és még számomra is meglepő, hogy Hajni most akar ebből kilépni.

Senki nem mert semmit kérdezni Marcitól, úgyhogy szó nélkül támasztottuk az asztalt.

– Hiányzik a régi életünk – nyögte ki Marci.

A többiek is mormogtak valamit, én meg elújságoltam, hogy ma is összefutottunk Hajnival a kórházban, ami nem meglepő, mivel kollégák vagyunk, és szemet szúrt, hogy nem tűnt boldogtalannak.

– Kösz, haver! – Marci lesújtó pillantása arra késztetett, hogy inkább ne meséljem tovább, amit láttam, hiába szerettem volna megosztani az észrevételem, miszerint Hajni és a Belgyógyászat új kollégája igen kedélyes csevegését már nem először láttam, és véleményem szerint ennek köze lehet Hajni fene nagy „most borítom a bilit” drámájához.

– Ne hallgass Konrádra! – legyintett Márió, mintha a gondolataimban olvasna. – Alig egy hete verte be a fejét, tuti nem százas még. Szerintem nem jól látta.

– Hogy van a sebed? – fordult felém Vince felesége.

– Nem gáz – mutattam meg. Csak egy ragtapasszal volt leragasztva.

– Hogy a fenébe tudtál így elesni, Konrád? – értetlenkedett Márió. – Elvesztetted az eszméletedet, mint valami béna amatőr. – Úgy tűnt, még mindig ideges a balesetem miatt. Ő volt az első, akivel beszéltem, miután az a félőrült ételfutár elcsapott.

– Ejthetnénk a témát? Tényleg rendben vagyok! – bizonygattam, és így is gondoltam.

Miután a mentő beszállított a saját munkahelyem sürgősségi osztályára, a protokoll szerinti ellátásban volt részem, vagy talán még annál is körültekintőbben vizsgáltak, mint indokolt lett volna. Az azonnali röntgen után még koponya CT-t is kiírt a kollegina, hiába győzködtem, hogy arra semmi szükség. Márió nem firtatta tovább az ügyet. Új vizekre evezett.

– Gyermekünk lesz – jelentette be nemes egyszerűséggel. Mindannyian felé fordultunk, én próbáltam leolvasni az arcáról, hogy ez most maradéktalanul jó hír-e, de Vince feleségének visítása elvitte a show-t.

Marci koccintásra emelte a poharát, és igyekeztünk jó barát módjára örülni. Nem emlékeztem, Márió pontosan mióta is volt együtt Emesével, de azt azért felmértem, hogy a kapcsolatuk nem áll túl szilárd alapokon. Magamban számolgattam, fél évre saccoltam, akkor jöttek össze, amikor én szakítottam az exemmel. A bejelentés okot adott egy újabb kör ital elfogyasztására, majd még egyre. Pár óra múlva azon kaptuk magunkat, hogy nyoma sincs a kezdeti nyomasztó hangulatnak, igazán jól éreztük magunkat. Ahogy rohantak a percek órákká duzzasztva magukat, egyre hangosabb lett a társaság, mintha feltekerték volna a hangerőt. A fejfájásom azonban tompult, mintha fordított arányban lett volna az elfogyasztott italok számával. Hiába tudtam, hogy meglesz még ennek a böjtje, bevallom, jólesett lazítani. Ritkán engedem meg magamnak a mértéktelenséget, de néha becsúszik egy-egy görbe este, és ez épp ilyen volt.

Marcival egy taxival indultunk hazafelé, nem mertem egyedül hagyni, mert nála végleg elveszett a kontroll az alkoholfogyasztást illetően, szóval egészen a bejárati ajtóig kísértem.

Épp a kulccsal babrált, amikor kinyílt az ajtó. Mindketten Hajnira meredtünk.

– Te nem ügyeletes vagy? – kérdezte tőle Marci, aki csak próbált józannak tűnni, de nem igazán sikerült.

– Azért ittad le magad, mert azt hitted, nem leszek itthon? – Hajni nem kedves, ezt állapítottam meg.

– Nem – Marci hangja megváltozott, mintha tényleg kijózanodott volna. – Azért ittam le magam, mert nem tudom elviselni, hogy el akarsz hagyni.

– Nyomós érv – kontráztam, de Hajni csak a szemét forgatta.

– Kösz, hogy hazahoztad – fordult felém, aztán vissza Marcihoz. – Na, gyere be! Tudod, merre van a fürdőszoba? – gúnyolódott, de nem úgy hangzott, mint aki gyűlöli Marcit. Ezt látva, azt gondoltam, bármi zajlik is közöttük, ez a kapcsolat még menthető.

A taxis a ház előtt várt, és kérésemre elvitt Vivienhez, aki évek óta a barátnőm volt, az a fajta, aki nem várt kötöttséget és akivel meg tudtuk fűszerezni a barátságunkat némi extrával.

– Másnap –

Késve értem be a Klinikára. A fejfájásom tripla erővel gyötört, jobban, mint az ivászat előtt. Szidtam magam, miért kellett így elhajolni tegnap este. Marcinak mindegy, mikor kezdi a munkát, mert a saját informatikai fejlesztő cégét viszi, közel húsz állandó kollégával, akik egyenként is géniuszok. Mi vesztenivalója van? Márió utazási irodákat üzemeltet franchise rendszerben, és saját szálláshelyei is vannak, neki sem kell nyolcra beérni, Vince meg ma délután indul egy nemzetközi bűnügyi nyomozás ügyével kapcsolatban Prágába a cseh kollégákkal személyesen egyeztetni; neki még van ideje kipihenni magát a gépen, amíg odaérnek. Engem viszont várnak az ambuláns betegek. Rendszerint csütörtökön rendelek, ilyenkor a műtéteket egyeztetem le, és az előzetes vizsgálatokra adjuk ki a beutalókat, és erre a napra szoktam visszahívni kontrollra a pácienseimet. A büfénél álltam sorban, amikor megláttam a nőt a bankból, aki az esernyővel idétlenkedett a minap. A gyomrom újra villámgyors helyzetváltoztatást végzett, mintha csak szörfözne. Ezt igyekeztem a másnap számlájára írni. Ez a nő még gyönyörűbb volt, mint emlékeztem. A Klinika vezető neurológusával sétált a folyosón, és bájosan mosolygott, ahogyan hallgatta a kollégát. A mosoly még különlegesebbé tette a megjelenését. Csak nem beteg? – villant át az agyamon hirtelen, és nem értettem a saját reakciómat: valami zsigeri ösztön rossz érzést keltett bennem annak gondolatára, hogy talán valami baja lehet. Bár ha valami komoly gondja lenne, talán nem mosolyogna ilyen elbűvölően – hessegettem el az iménti kellemetlen gondolatot.

Megvettem a kávémat és besiettem a rendelőmbe. Annyian voltak, hogy nem volt időm az ismeretlen nőn agyalni. Villámsebesen eltelt a délelőtt, délben a gyomrom még mindig nem volt olyan állapotban, hogy rendesen ebédeljek, így menet közben megettem egy kiflit, amíg felértem az osztályra. A folyosón összefutottam Hajnival.

– Nocsak, a hős, aki hazaszállította a férjemet – gúnyolódott.

– Csak semmi hangos szó – védekezőn magam elé tettem a kezem.

– Neked nem kellene itt lenned! – dorgált meg. – Egy beteget sem engednék ma a közeledbe.

– Ne parázz, ma nincs műtétem – tájékoztattam. – Marci hogy van?

– Mondhatnám, hogy nem érdekel, de ez nem volna igaz – sóhajtott.

Talán meg kellett volna kérdeznem, hogy ezt hogy értette, de bevallom, a lelkizésben nem vagyok túl jó. Így meg, hogy mindkettőjüket kedvelem, kifejezetten kínos nekem a magánéletük válságáról beszélgetni. Egyébként leginkább arra voltam kíváncsi, hogy mi van vele és a belgyógyász csávóval, de ahhoz meg tényleg semmi közöm, úgyhogy eloldalogtam egy biccentés kíséretében.

A nővérpultnál Heller, a nagy szaktekintélyű professzorunk álldogált, mintha csak engem várt volna, és ahogyan mellé értem, azonnal lecsapott rám:

– Konrád! Te vagy az én emberem! – Ez sosem hangzik jól, általában valami pluszfeladatot sejtet. – Most hívtak az ITO-ról{1}, hogy van egy fejsérüléses beteg, akihez konzíliumot hívtak össze. – Ránézett az órájára. – Húsz perc múlva fenn találkozunk. Tiéd az eset. – Azzal odafirkantotta a nevemet a kórlapra.

Kihasználtam a fennmaradó időt, és bementem az egyik betegemhez. Egy hatvan pluszos hölgy tüdődaganat gyanújával került hozzám. Mintát vettem a nyirokcsomókból és a tüdőlebenyből, de olyan érzésem volt vele kapcsolatban, mintha már el is engedte volna az életet. Meggyőződése volt, hogy meg fog halni. A lánya ott állt az ágya mellett, egy igen dekoratív nő, és kényszeresen igazgatta az édesanyja ágyán a takarót. Nagy magabiztossággal nyújtotta a kezét, amikor odaléptem az ágyhoz és köszöntem.

– Jó napot, doktor úr! – Olyan erősen szorította meg a kezem, hogy attól féltem, összeroppantja az ujjaimat. – Szerdahelyi Kinga vagyok. Mit tud mondani?

– Egyelőre csak a nevemet – mosolyogtam rá. – Dobos Konrád. – Végre elengedte a kezemet. – Hogy érzi magát? – néztem az ágyon fekvő nőre.

– Köszönöm, jól vagyok – felelte alázatosan. Szerintem ez a nő még életében nem panaszkodott.

– Több helyről vettem mintát, és már a műtőből feladtam vizsgálatra, körülbelül két hét múlva várható az eredmény. Addig felesleges aggódnia! – A nő hálásan mosolygott, és egy biccentéssel tudomásul vette az információt.

– Meddig kell benn maradnia? – érdeklődött a lánya.

– Ma még mindenképpen, de holnap már kiengedem.

– Önnél kell érdeklődni az eredményről? – kérdezősködött tovább a lány elég lényegre törően.

– Elvileg postán kiküldjük, de megadom a mobilszámomat, és felhívhatnak; ha gép előtt vagyok, meg tudom nézni – javasoltam.

– Nagyon hálás vagyok! – mosolygott a nő, és látszott, hogy őszintén aggódik az édesanyjáért. – Milyen időpontban hívhatom?

Tetszett, hogy azért nem úthenger módjára nyo-mul.

– Csütörtökön délelőtt általában nincs műtétem, azt javaslom, akkor keressen!

Szép és értelmes nő volt, lehet, hogy azt kellett volna mondanom, hogy még aznap este hívjon fel. Így, hogy csak én adtam meg a számomat, a jó szerencsére bíztam magam.

Elköszöntem, és elindultam az intenzívre. A fejfájásom nem csillapodott, ezért kértem egy gyógyszert meg egy kávét a nővértől. Fertőtlenítés után megkérdeztem a rezidenst, hogy hol lesz a konzílium, mire elirányított. Akkor láttam meg az esernyős nőt. Fehér köpeny volt rajta. Hamar rájöttem, hogy ő is orvos. A gyomromban a kávé és az Advil Ultra újabb bukfencet vetett, ennek ellenére örültem, hogy újra látom. Olyan ritka, hogy valaki elsőre megtetszik nekem. Amikor a banknál szem elől tévesztettem, azt hittem, soha többé nem látom, erre ma már másodjára futok össze vele, és most itt áll előttem. Tényleg előttem.

– Üdv! – nyújtotta a kezét. – Ön biztosan dr. Dobos Konrád! – Az érintése cseppet sem hasonlított az iménti kézfogáshoz. Nem volt erőszakos, mégis határozott, és nagyon meleg és selymes. El tudnám képzelni, hogy végigszánt a mellkasomon – kalandoztak el a gondolataim.

– Csak Konrád, ha kérhetem – találtam meg a hangomat.

– Rendben. A nevem Mara Winkler, vagyis Winkler Mara – felelte, mintha kicsit zavarban volna. – Azt hiszem, mostantól sok időt fogunk együtt tölteni – mosolygott rám.

– Rajtam nem múlik – kontráztam rá, ha már így alakult, hogy flörtölünk az első percben. Ekkor lépett mellénk Heller és Kovács, akik a mi kis közjátékunkból remélhetőleg semmit nem vettek észre.

– Úgy látom, Konrád, bemutatkoztál az új kolléganőnknek. – Heller mindent értő mosollyal az arcán közölte ezt. Tavaly az évzáró bulin azt mondta nekem, hogy a fiatalkori önmagát látja bennem. Azt nem tudtam, hogy ez most jó vagy rossz, mert nagy kujon az öreg. Még most sincsenek biztonságban a közelében a rezidensek, és a nővérek sem. – Winkler doktornő Németországból érkezett, a müncheni Bogenhausen Klinika neurológiai kutatócsoportjának tagja. – Ez igen, gondoltam, de csak pókerarccal bólogattam. – Mara tulajdonképpen mindkét országban otthon érzi magát, mert az édesanyja magyar. Személyesen ismertem Erikát, vagyis Pataki doktornőt – mesélte. Most tényleg rákacsintott? Gyorsan végigfutottam az arcvonásaikat, nem hasonlítanak-e véletlenül, amíg Heller nosztalgiázott, mert nála sose lehet tudni, mikor bukkan fel egy balkanyarból jövő gyerek. – Erika kiváló nőgyógyász, Mara édesapja pedig ugyancsak neurológus szakorvos, és vele is volt szerencsém találkozni.

Amíg megtudtunk mindent Winkler doktornő felmenőiről, akiknek kutatási eredményeinek ismertetésébe Kovács is bekapcsolódott, én büntetlenül pásztáztam a nőt. Egyáltalán nem volt tipikus német kinézete, a szőkeségnek nyoma sem volt. Barna haja és szeme melegséget árasztott. Ha tippelnem kellett volna, inkább olasz ősökre voksolok. Nádszálvékony alakja és egyenes tartása talán táncos múltat feltételezett, a telt ajkáról inkább nem is nyilatkoznék. Vissza is koordináltam magam a beszélgetéshez, ekkor már a különleges keresztnevénél tartottunk.

– Anya szerint a Mara név mindkét országban megállja a helyét – fejtegette némi akcentussal, éppen csak a hanglejtésben lehetett felfedezni minimális eltérést, amitől még szexibbnek tűnt a szememben. – De térjünk rá, miért is vagyunk itt – zárta le a személyeskedést.

– Oh, igen! – értett egyet Heller. – A betegünk egy balesetben agyi sérülést szenvedett, és most mesterséges kómában tartjuk. Mara szakterülete a kóma. Németországban már jó ideje kutatja, hogy hasonló esetekben, illetve egyéb mesterséges altatás közben a beteg megőrzi-e a tudatosságát, vagy legalábbis annak valamilyen szintjét. Hogy képes-e érzékelni a külvilágot.

Mara átvette a szót.

– Nemcsak a mélyaltatásban lévő betegeket vizsgáljuk, hanem az agyi sérülések során altatott betegeket is. Nagy kérdés számunkra, hogy hol van az a határvonal, ahonnan van visszaút, és a legnagyobb kérdés, hogy milyen agyi folyamatok zajlanak az altatás alatt. Vannak bizonyos fajta következtetések, de még koránt sincs annyi statisztikai eredményünk, ami minden felvetésünket alátámasztaná.

– Érdekesen hangzik – szóltam közbe. – De én mit tehetek a kutatás érdekében? – Mindannyian rám bámultak.

– Az említett betegeknek időnként sebészeti beavatkozásra van szükségük, ugyanis folyamatosan monitorozzuk a szöveteket, és olyan tapasztalt sebésszel szeretnék dolgozni, aki ott és akkor veszi a mintát, amikor és ahogyan kérem.

– Állok rendelkezésedre. – Minden sármomat próbáltam bevetni. Egyre jobban tetszett ez a nő. Látszott, hogy a kutatás megszállottja.

– Az eddigi eredmények azt mutatják, hogy egyes agysérültek akkor is rendelkezhetnek bizonyos fokú éberséggel, ha látszólag semmilyen külső ingerre nem reagálnak. A mi betegünk esetében azt gondolom, ő tökéletes alany a kutatáshoz.

– Van beleegyező nyilatkozata? – kérdezte Heller, aki a Klinika feddhetetlensége miatt aggódott.

– Természetesen, anélkül egy lépést sem teszünk – nyugtatta meg Kovács.

– Akkor kezdjünk is hozzá! Először nézzük át a leleteket – biccentett felém Mara.

Minden vizsgálati lapot áttanulmányoztunk, és ahogy Mara mondta, a páciens minden kritériumnak megfelelt. Volt még két hasonló állapotú beteg, de egyikük családja mély meggyőződéssel ellenezte a projektben való részvételt, a másik pedig még csak tegnap került az intenzívre.

– Várom a közös munkát, Konrád – mosolygott rám Mara.

– Én is! – vágtam rá, főként, ha az több együtt töltött időt jelenthet. Heller és Kovács elköszöntek. Én meg kapva kaptam az alkalmon, és megpróbáltam visszaterelni a beszélgetést a magánéletre. – Mikor érkeztél Budapestre?

– Pár napja vagyok itt. A nagymamám régi lakását újíttattam fel, most a berendezkedésnél tartok.

– Ha gondolod, szívesen segítek – ajánlottam fel, csak nehogy azt kérje, hogy menjek el vele az IKEA-ba, mert attól a falra mászok.

– Köszi, de van segítségem. – Ez hamar ment. Lepattantam, mint labda a palánkról. Pattoghattam volna még, de egy ilyen csaj tuti nem egyedül költözött egy új városba. A pasija biztosan épp a nagyi tapétáját tépkedte le a falról kezeslábasban. Én meg erre úgyis alkalmatlan lennék. Semmi érzékem sincs a barkácsoláshoz, képtelen vagyok például arra, hogy normálisan beverjek egy szöget a falba. A két perc alatt idefantáziált közös jövőnk képe máris szertefoszlott. Marad a szike és a kollektív leletellenőrzés. Ez van. Azért megadtam a mobilszámomat, hogy munkaügyben fel tudjon hívni, meg hát biztos, ami biztos.

– Véletlen találkozás –

Még akkor is a Marával való találkozáson járt az agyam, amikor a konyhámban kinyitottam a hűtőt. Megállapítottam, hogy nincs otthon semmi ehető. A fejem még mindig fájt, ezért gyógyszer után kutattam. Egy rohadt fájdalomcsillapítót sem találtam. Két lehetőségem volt: vagy megiszom a maradék hűtött alkoholt, ezzel kockáztatva, hogy a holnapi napom sem lesz sétagalopp, vagy el kell mennem a patikába. Hatalmas dilemma után végül a bevásárlást választottam, mert nem akartam a másnap másnapjának kínjait megélni a holnapi napon. Láttam a beosztást, egész nap a műtőben leszek.

Beültem az autóba és elhajtottam az első bevásárlóközpontba, a gyógyszertárt céloztam meg, még ott bevettem egy újabb pirulát, és mentem tovább a boltba. A bejárat felé igyekeztem, amikor észrevettem Marát, aki épp valami érmefélét próbált bedugni a bevásárlókocsiba.

– Segíthetek? – Daliás lovagnak éreztem magam.

– Oh, Konrád! De jó, hogy jöttél. Az euró nem jó ezekbe a kocsikba, és nincs egyetlen magyar pénzérmém sem. – Belenyúltam a farmerem zsebébe, ahol mindig volt némi aprópénz, és kihalásztam egy százast. Bedugtam a helyére, és kihúztam a kocsit. – Köszönöm! – Olyan kedvesen mosolygott, hogy órákig tudtam volna nézni. – Jövök neked eggyel.

– Majd bevasalom – viszonoztam a mosolyt.

– Az, gondolom, azt jelenti, hogy behajtod a tartozásodat.

– Pontosan! – Édes volt, ahogy irodalmi magyarsággal elemezte az elhangzott mondatot. – Errefelé laksz? – Szóval akartam tartani, mert úgy vonzott magához, akár a mágnes, és nem szerettem volna elengedni.

– Igen. A nagyi lakása a Lotz Károly utcában van. – Erre felkaptam a fejem.

– Én is ott lakom – feleltem.

Meg is beszéltük, hogy két házszámnyira vagyunk egymástól. Erre mennyi esély volt? Én is kivettem magamnak egy kosarat, és udvariasan magam elé engedtem.

– Nagybevásárlás? – kérdezte kíváncsian.

– Kifogytam mindenből – magyarázkodtam. – És nincs, aki feltöltené a készleteket. – Ezt nem tudom, miért mondtam, extra bénának tűnhetett. Reméltem, hogy elárulja, ő hány főre vásárol, de nem tette. Kicsit kínossá vált, hogy toljuk egymás mellett az üres kosarakat, nyilván ezt ő is érzékelte, és gyorsan le is pattintott.

– Köszönöm még egyszer a százforintost, ígérem, megadom – viccelődött. – Megyek, megkeresem a zöldségpultot. – Azzal faképnél hagyott.

Hogy fogom így meghódítani? Ez járt a fejemben. Ezzel tudatosítottam is magamban, hogy megvan a célom az elkövetkezendő egy hónapra. Ha nincs pasija, akkor mindent be fogok vetni, hogy megszerezzem, mert van ebben a nőben valami, ami elemi erővel vonz. Nem emlékszem rá, hogy valaha éreztem-e hasonlót. Talán a hatodik utáni nyáron, egy balatoni úszótáborban. A szüleink dolgoztak, és simán levittek bennünket egész nyárra a Balatonra, többnyire a nagyiék felügyeltek ránk, de sokáig úszótáborral kezdtük a nyarat. Később Dézi, a nővérem és én is önkénteskedtünk a kisebb gyerekek mellett. Hatodik után ott tetszett meg egy lány, akihez egy szót sem mertem szólni egész héten. Igaz, másik csoportban úszott, de talán ha a szünetekben elég bátor lettem volna, odamehettem volna hozzá. Mire erőt gyűjtöttem, hogy megszólítsam, hirtelen péntek lett, és ő nem jött el az utolsó napon. Ahhoz sem volt merszem, hogy a barátnőitől megkérdezzem a nevét, vagy hogy miért hagyta ki a záró napot. Azután minden évben abban reménykedtem, hogy nyáron ismét ugyanabban az időben leszünk az úszótáborban, de tizedikes koromra feladtam. Akkor összejöttem Ágotával, és ő egy időre kiverte a fejemből ezt a kisfiús rajongást.

Letaglózott a felismerés, hogy tulajdonképpen én azóta is minden új helyzetben azt a kislányt kerestem. Az új osztályban, a bulikban, az edzőteremben és a kollégák között is. Ez a mostani ismerős érzés váratlanul ért, de mégsem volt idegen, ettől függetlenül ugyanúgy balfácán módjára viselkedtem, mint hatodikban, pedig van mögöttem pár év csajozós tapasztalat.

Bedobáltam a kosárba a legszükségesebb élelmiszereket, és közben folyton azt figyeltem, vajon Mara melyik soron válogat. Szánalmasnak éreztem magam. Vettem zöldséget és tortillalapot, már csak a húst kerestem. Még bepakoltam egy zsugor vizet, és beálltam a legrövidebb sorba. Rezgett az órám, láttam, hogy Dézi keres, mintha megérezte volna, hogy az imént egy villanás erejéig gondoltam rá.

– Jó estét kívánok! Mi lesz ma a Barátok köztben? – viccelődtem, ugyanis a nővérem forgatókönyvíró. Meg van pár regénye is, ami nagy népszerűségnek örvend, sőt a regényei közül párat már megfilmesítettek. Menő ám!

– Hülye vagy?! Az már rég véget ért, és én nem is dolgoztam benne – oltott le. – Csak a hétvége miatt hívlak. Tudod, anya szülinapja lesz – emlékeztetett.

– Igen? – Hirtelen nem is jutott eszembe, mit is kellene erről tudnom.

– Jaj, Konrád! Ugye nem felejtetted el?

– Ha tudnám, mit nem kellett volna elfelejtenem, nyilván nem volna szükséges emlékeztetned rá. – Retorikában én is zseniális vagyok, nyilván ez nálunk családi vonás.

– Ott a pont! – nevette el magát Dézi. – Nincs sok időm, mert még történelmet kell tanulnom.

– Miért? Csak nem történelmi regényt írsz? – kérdeztem.

– Dehogy! Holnap Lali témazárót ír – vágta rá.

– Akkor nem neki kellene tanulnia? – húztam az agyát.

– Jól van, nem kell cinkelned. Majd ha egyszer egy másik dimenzióban találsz magadnak egy rendes lányt, és lesznek gyerekeitek, és akkor még lesz suli és dolgozatok is, akkor talán lesz esélyed megtudni, milyen, amikor egy fiúnak törit kell tanulnia. – Némi éle volt ennek, főleg, hogy emlékszem arra, hogy Dézi engem is kikérdezett minden töridoga előtt. Hiába mondtam, hogy nem érdekel, és hogy én orvos leszek, nem kell ezeket tudnom, ő mégis ragaszkodott hozzá. Azt hangoztatta, ő meg író lesz, és mégis megtanulja a biológiát. Kell az alapműveltséghez, hogy kicsit mindenre legyen rálátásunk. Jó ezekre a közös élményekre visszagondolni. Remek gyermekkorunk volt, és felnőttként is jó testvérei vagyunk egymásnak. Szembesítjük a másikat, ha hibás döntést készül hozni, és ott állunk egymás mögött, ha valamelyikünk megbotlik. – Mindegy is! – zárta le a magyarázkodást. – Szombaton négyre legyél az étterem előtt, és valami apró ajándékot is hozz, a közöset én intézem. Anya nem tud a buliról, ha sejt is bármit, azt biztosan nem tudja, hogy hányan leszünk. Azt hiszi, csak velünk fog vacsorázni.

– Végül hányan is leszünk? – Ekkor elkezdte sorolni a neveket, és hozzátette, ki kicsoda: – Kati, a régi kolléganője, Jucika, anya kislánykori barátnője még Badacsonyból, a háziorvos, akivel összejártak, amikor apa még élt… – És csak mondta és mondta. Szerintem valami telepatikus módon érzékelte, hogy fikarcnyit sem érdekel, sőt már csak fél füllel hallgattam, mert a végén ilyeneket sorolt: – Meg Korda Gyuri és Balázs Klári, és hívtam Robert Redfordot is, John Lennon sajnos nem tud jönni.

Erre már felkaptam a fejem, és elröhögtem magam.

– Azt hiszed, nem figyelek, ugye?

– Tudom, hogy nem figyelsz!

– Kordáék? Most komolyan, Dézi? – nevettem.

– Dehogy! Anya nem is kedveli őket – nevetett ő is. – Csak imádlak heccelni. Itthon őrmesternek érzem magam, és ha hülyéskedek, úgy néznek rám, mintha füvet szívtam volna.

– Néha rád férne!

– Szólj, ha legalizálják a gyógyításban. – Szerintem csak viccelt. Nem tudom elképzelni, hogy ő valaha szívott volna. – Csak ne felejts el időben érkezni! – zárta le a beszélgetést, és elköszönt.

Ilyen szócsatákat vívtunk mi, amióta világ a világ. Nekem van a legjobb fej nővérem. Ha már itt voltam a plázában, gondoltam, megveszem anyának az ajándékot, pont volt még húsz perc a zárásig. Körbenéztem, nem látom-e Marát, de nem volt a közelemben. Megkerestem az ékszerboltot. Nem volt egyetlen vásárló sem, úgyhogy gyorsan elmondtam, mit is akarok. Egy nyakláncot sikerült választanom életfamedállal. Remélem, nem lövök mellé. Ez csak amolyan kiegészítő ajándék lesz, hogy ne érkezzek üres kézzel, közben eszembe jutott, hogy a konyhafelújítás lesz a közös ajándék, ahhoz pedig én nem sokat tudok hozzátenni azonkívül, hogy átutalom a rám eső részt Dézinek. Az ékszerbolt a földszinten volt a bejárat közelében, és ahogy kijöttem, megláttam Marát háromszor annyi vászontáskával, mint amennyiről feltételeztem, hogy elbírná.

– Segíthetek? – szólítottam meg, és a mosolyából ítélve örült a viszontlátásnak. – Hol parkolsz? – Gáláns gesztusból színötös vagyok.

– Taxit kell hívnom, mert még nem kaptam meg az autómat. Úgy volt, hogy mire elkezdem a munkát, megérkezik, de tudod, a chiphiány – forgatta a szemét –, még három hétig biztosan nem lesz kocsim.

– Hazaviszlek.

– Nem kell, tényleg – szabadkozott.

– Figyelj, egymás mellett lakunk, ez a legkevesebb – bagatellizáltam el, de valójában örömtáncot kellett volna lejtenem, amiért ekkora mákom volt.

Bepakoltuk a csomagtartóba a cuccokat, miközben Mara megjegyezte, hogy szép az autóm. Mit szép? Ez a Lexus LC egy mestermunka.

– Segítek felvinni – ajánlottam fel. Egyúttal lecsekkolom, hogy egyedül költözött-e.

– Kösz!

Tudtam, melyik házban lakik, hisz a boltban megbeszéltük, leparkoltam, és majdnem minden csomagot megfogtam. Egy táska maradt, azt Mara kézbe vette. Az első emeletre kellett felmennünk. Az ajtó előtt állva zavartan kereste a megfelelő kulcsot, és miután sikerült kinyitnia, szélesre tárta az ajtót.

– A konyha balra van – mondta kissé megilletődötten.

A lakás egyáltalán nem úgy nézett ki, mint ahogyan elképzeltem. Minden arról árulkodott, hogy nemrégiben teljes felújításon eshetett át, nem volt félig levakart bordűrös tapéta. Olyan összhangot árasztott, hogy szinte kedvem támadt lehuppanni a kanapéra. Feltettem a táskákat a pultra és elkezdtem kipakolni.

– Erre igazán semmi szükség – szabadkozott.

– Ugyan. Egy jó orvos ott segít, ahol tud. – Ez a szólás nem pont így hangzik, de a célnak megfelelt. A bevásárlószatyorból előkerült egy üveg bor, Cabernet Sauvignon. Vajon kivel tervezte elfogyasztani? Valahol mélyen reménykedtem benne, hogy szerepelek a lehetséges férfiak listáján, talán ő is elképzelte, milyen lenne velem egy üveg bort megiszogatni. Egy pohárra ma mindenképp benevezek.

– Megkóstoljuk? – kérdeztem magabiztosan. Az nem lehet, hogy csak én érzem a vonzódást kettőnk között.

– Oké! – Azzal levett két borospoharat a polcról. – Akkor itt kell hagynod az autódat – figyelmeztetett, mire odaléptem az ablakhoz, és elhúztam a függönyt.

– Ott lakom. – A srégen szemközti házra mutattam. Mara odahajolt, hogy ő is kilásson. – Az az erkély az enyém, ahol nincsenek virágok. – A vállunk egy pillanatra összeért. Nem tudom, miért, de a zsigereimben éreztem a jelenlétét, mintha a bőröm alá férkőzött volna. Az illata semmihez sem hasonlítható, és tudtam, hogy innentől kezdve ezer közül is felismerném.

– Ez valóban közel van. – A hangja mintha kissé remegett volna, talán ő is megérezte a közöttünk felvillanó vibrálást.

Amíg ő elpakolt a konyhában, én a borral a kezemben feltérképeztem a nappalit. Egészen addig azt hittem, van esélyem nála, amíg meg nem láttam az elektromos kandalló párkányán lévő fotót. A páros kép minden kétséget kizáróan bizonyította, hogy nem vagyok játékban. Nem tudom, meddig bámultam mozdulatlanul Mara és a kékvérű pasija fotóját, ami egy jachton készült, valami természetellenesen, csodálatosan kék tengeren. Mara mellém lépett, és a kezébe vette a fotót. A meg sem történt románcunkat gyászolva szomorúan fordultam felé.

– A vőlegényem. – Annak ellenére, hogy nem kezdtem el faggatni, tájékoztatott. – Gregor Pritzker. – Úgy mondta ki a nevét, mintha tudnom kellene, kicsoda.

– Azért a bort még megihatom? – próbáltam humorosnak tűnni, és szerencsémre el is nevette magát.

– Nem kérdezel semmit? – Ekkor éreztem először, hogy bejövök neki.

– Szereted?

Elsőre talán kicsit erős volt, de csupán ez érdekelt. Hosszas csend után válaszolt.

– Régóta egy pár vagyunk – mélázott. – Már középiskolában kiszemelt magának. Magániskolába jártunk, és minden csaj odáig volt érte, én meg csak a partvonalról figyeltem. A szüleié a Hyatt hotellánc európai portfóliója. Már akkor is az volt. Nem is gondoltam, hogy esélyem lehet nála.

– Ez nem válasz a kérdésemre.

Vagyis dehogynem. Tudok olvasni a sorok között. Nem szereti. Lehet, hogy tíz éve vonzotta a jóképű milliárdos csemete, biztosan tetszett is neki, mert jóképű csávó, de hogy ez már nem szerelem, vagy talán sosem volt az, az hétszentség.

– Persze, szeretem – mondta ki végül. – Csak annyira mást akarunk. – Végtelen természetességgel beszélt, miközben leültünk egymás mellé a kanapéra.

Elmesélte, hogy a palija nem érti, ő miért akar gyógyítani, azt meg, hogy a kutatócsoporthoz csatlakozott, végképp nem tudta elfogadni. Herr Kékvérű azt sérelmezte, hogy Marának miért nem elég, hogy utazgat, szörfözget, snowboardozik vagy bármi ilyesmit tesz egész életében. Miért nem akar csak vele lenni, hisz ez minden ilyen csaj álma.

– Ilyen csaj, érted? – formált idézőjelet az ujjaival. – Ezt mondta! – Látszott, hogy mélységesen megbántódott ezen. – Nekem repesnem kellene az örömtől, hogy mindenem megvan, de én nem ezt az életet szeretném. Tíz éve ő is lázadó volt. Elterveztük, hogy az örökségének egy részét humanitárius célra fordítjuk és nehéz sorsú gyermekeket fogunk megmenteni. Ezt mintha elfelejtette volna. – Csalódottan csóválta a fejét.

– Miért nem hagyod el? – Gondolatban megveregettem a vállamat, hogy ilyen célzottan fókuszálok a tervemre. Elhagyja. Összejövünk. Pont. Vagy tőlem a sorrendet fel is cserélhetjük.

Értetlenül bámult rám, mintha nem is engem nézne.

– Megkérte a kezem. – Egyszerre tettük le a poharainkat a kisasztalra, és ahogy véletlenül összeért a kézfejünk, lemerevedtem. Lehet, hogy szándékosan csinálta? Neki is terve van velem? De vajon mit vár tőlem? Én is kérjem meg a kezét? Azért ott még nem tartunk. Viszont a bőre érintése bármire rábírt volna. Egyszerűen szikrákat vert közöttünk egy számomra ismeretlen, új típusú energiamező. Ha van az embernek kijelölt társa, akkor nekem biztosan ő az, mert korábban soha senki más mellett nem éreztem még csak hasonlót sem. Ismerem a szexuális vágyat, az nem ilyen. Az, amit mellette tapasztalok, semmihez nem fogható.

Felé fordultam. Lassan megérintettem az arcát, az állát gyengéden felemeltem és közelebb hajoltam.

– Meg foglak csókolni. – Nem engedélyt kértem, csupán kijelentettem. A szeme hatalmassá kerekedett, de nem válaszolt, és nem is húzódott el.

Remegő ajka hívogatóan szétnyílt. Nincs az az isten, aki engem itt megállítana. Összeért az ajkunk, mire porszem méretű ragyogó csillagok leptek el bennünket. Olyan volt, mintha felemelkednénk a kanapéról és dacolva a gravitációval egymás karjában lebegnénk. Minden megszűnt létezni. Csak ő volt és én, és a csók. Hirtelen minden eddigi tapasztalatom megsemmisült, mintha először csókolnék és először csókolnának vissza. Mintha egy új időszámítás kezdődött volna az életünkben. Többes számban, igen: a közös életünkben. Belenyögött a számba, ami arra késztetett, hogy szenvedélyesebben öleljem magamhoz. Szinte már nem is én voltam. Mintha kívülről figyeltem volna magam.

Mara a tarkómra csúsztatta a kezét, belemarkolt a hajamba, és gyengéden hátrahúzta a fejemet. Ettől a mozdulattól éles nyilallás hasított a fejembe, amitől felszisszentem.

– Bocsánat – szabadkozott és azonnal elhúzódott.

Basszus, ez a seb. Nem hittem, hogy bezavar.

– Itt van egy seb? – tapintotta ki a fejbőrömet, és az iménti intim hangulat elillant, ekkor már az orvos beszélt belőle. – Fáj? Megnézhetem? – kérdezte.

– Nem vészes. Nemrég volt egy balesetem – magyaráztam. – De rendben vagyok.

– Majd azt én eldöntöm. – Szigorú tekintettel nézett rám.

– Igenis, Winkler doktornő – vigyorogtam, mert tetszett ez a szerepjátékos móka, de bevallom, a fejfájás engem is kezdett aggasztani. Sajnáltam, amiért odalett a meghitt pillanatunk.

Mara zavartam magyarázkodni próbált.

– Ne haragudj, nem tudom, mi ütött belém. – Még a hangja is másként hatott. – Olyan sok változás van most körülöttem, össze vagyok zavarodva.

– Te most tényleg a csók miatt szabadkozol? – igyekeztem oldani a feszültséget. – Nincs okod rá – nyugtattam meg.

Hátradőltem a kanapén és próbáltam olyan helyzetbe rendezni a nyakamat, hogy kényelmes legyen. Tudtam, hogy ez ma este ennyi volt. Ma innen nincs tovább, de nem volt kétségem afelől, hogy a következő állomáson egyszerre szállunk fel a vonatra. Mara kiment a konyhába, és hallottam, hogy vizet tölt egy pohárba.

– Erre most nagyobb szükséged van, mint a borra. – Azzal kicserélte a két poharat, visszasétált a konyhába, a hangokból ítélve a maradék bort a lefolyóba öntötte, a poharakat meg betette a mosogatógépbe. Tudtam jól, hogy ez mind csupán pótcselekvés. Valószínűleg nem tervezte meg előre, hogy felcipelteti velem a szatyrokat, majd rám veti magát. Talán ugyanazt az ismeretlen, ámde ellenállhatatlan vonzódást érzi, mint én.

Lehunytam a szemem, és felidéztem a pár perce lezajlott jelenetet. Orvosként ebben profi vagyok. Gyakran teszem ezt műtét közben is. Kell, hogy időnként csekkoljam magam. Most külön jól jött ez a képesség. Ez egy tökéletes első csók volt, leszámítva a nyilallást. Tényleg éreztem a porszemnyi csillagokat. Milyen nyálasan hangzik. Tudom, ezek másnak a pillangók, meg mit tudom én, ki hogyan fogalmaz, de én valóban fizikai síkon éltem meg az összhangot. Fogom majd javasolni Dézinek, hogy a következő romantikus filmjében lebegve ábrázolják a csókot. Még egyetlen filmben sem láttam így, bár őszintén szólva, nem sok romantikus filmet néztem eddig.

Mara közben folyamatosan talált magának elfoglaltságot, már nem reménykedtem tovább a folytatásban. Feltornáztam magam a kanapéról.

– Kérsz fájdalomcsillapítót? – Aggodalommal telve nézett rám.

– Már vettem be a plázában.

– Köszönöm, hogy hazahoztál, de azt hiszem, most…

– Oké! Ne mondd tovább! – Feltartott kézzel szakítottam félbe. – Már itt sem vagyok.

– Köszönöm, tényleg – suttogta, és ahogy közelebb léptem hozzá, megborzongott.

A konyhasziget felé fordulva a derekára tettem a kezem.

– Hazamegyek, de azt ne kérd tőlem, hogy ne gondoljak rád – súgtam a fülébe, és elindultam az ajtó felé.

Hősnek éreztem magam, mert bár láttam, hogy az esze azt diktálja, hogy küldjön el, de éreztem, hogy nem sok választja el attól, hogy elcsábuljon. Úriember voltam. A kivonulásom Oscart érdemelt volna.

{1} intenzív terápiás osztály