Renáta W. Müller

Cristiano

Az alvilág szívtiprója

A védelmező c. sorozat

harmadik kötete

ISBN: 978-615-6306-05-0

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll.

Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra

jogosult használni.

Az e-könyv engedély nélküli másolását,

jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Renáta W. Müller: Cristiano

©Renáta W. Müller

Szerkesztette: Jánosi Renáta

Borítóterv: Szabó Borka

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/renatawmuller/

Szerző instagram oldala:

https://www.instagram.com/renatawmuller/

Szent Patrik Katedrális

Hat hónappal korábban

Casino Royal, Atlantic City

Liquid klub

Priory Magánklinika, Middletown

Palace Hotel elnöki lakosztály

Fitzgerald Villa

Sandro városi háza

Fitzgerald Villa

Delaware Residences

Four Seasons Hotel Philadelphia

Operaház Philadelphia

Oasis kaszinó Springfield

Bertone birtok

Sandro városi háza

Delaware Residences

Fitzgerald villa

Delaware Residence

Liquid Klub

Bertone birtok

Szent Patrik Katedrális

Chris

Meglazítom a csokornyakkendőmet, de a fojtogató érzés nem szűnik a torkomban. Ilyen lehet a kivégzőosztag előtt állni vagy egy széken egyensúlyozni kötéllel a nyakadban közvetlen azelőtt, hogy kirúgnák azt a lábad alól. Idegesen nézek ismét az órámra. Már több mint öt perce dekkolok a kicseszett oltár előtt. Fix, hogy szándékosan csinálja az a kis ír boszorka. Kitekerem azt a formás nyakát, ha baszakodni mer velem, az hétszentség. Mit gondol az a hülye tyúk? Nekem talán akkora gyönyör itt állni a famíliák figyelő szeme kereszttüzében ebben a puccos frakkban, és várni, hogy őnagysága idetolja a képét? Harminc másodpercet adok neki, mielőtt ámokfutásba kezdek.

Oldalra fordulok, szemem találkozik a bátyám, Sandro aggodalmas tekintetével, aki közvetlen mellettem áll. Ő is ugyanúgy ki van csípve, mint én. A fekete szmoking tökéletesen illeszkedik a testére, a hátánál is éppen csak egy leheletnyit áll el az anyag a Glock miatt, ami az övébe van dugva. Enrico és az apám, Emilio Bertone is ugyanígy felfegyverkezve érkezett a szertartásra. Jól tudjuk, hogy nem illik fegyvert hozni az Úr házába, de vannak olyan pillanatok, amikor a segíts magadon, az Isten is megsegít elvet követjük. A családom pedig már hosszú generációk óta egyéni módon értelmezi az efféle szabályokat. Azon kívül, nem kétlem, hogy a Bruscetta és Fitzgerald klán zsebében is ott lapulnak a stukkerek. „Reméld a legjobbat, és készülj fel a legrosszabbra!” – tanította nekünk apánk.

Végignézek a padsorokon, és izgatott, mosolytalan arcok sora tölti meg a templomot. A feszültséget vágni lehet a levegőben. Most akarjuk megpecsételni a békét a családjaink között ezzel a látványos cirkusszal, de elég egy rossz mozdulat és mindennek vége. Egy félreérthető gesztus, egy oda nem illő szó, és kitör a mészárlás a templom padjai között, ezzel mindenki tisztában van.

Sandro is az óráját stíröli homlokráncolva. Felém fordul és a fogai között szűrve a szavakat, kérdi:

– Hol a picsában van már?

Megvonom a vállam, és tekintetemmel a jövendőbeli sógoromat, Sean Fitzgeraldot keresem. A girhes kölyök ott gubbaszt az első sorban a tolószékében az anyja mellett. Úgy néz ki, mint egy vámpír, aki összekeverte a napszakokat és tévedésből hamarabb kelt ki a koporsójából. Hulla sápadt arcából gyűlölettel villognak rám a zöld szemei. Ha megtehetné, örömmel megforgatná a kést a szívemben, arra mérget veszek. De az utálata a legcsekélyebb hatással sincs rám. Szemöldökfelvonva kérdem, hogy mi a pálya, hol marad a tesója? Erre dacosan összeszorítja a száját és elfordítja a fejét. Átfut az agyamon, hogy odamegyek és felképelem, de a tolószéke látványa visszatart. Nem lenne fair. Tekintetem a jövendőbeli anyósoméval találkozik, aki feszülten lesimítja a ruhája ráncait. Idegesen néz a bejárat felé, le sem tagadhatná, mennyire retteg, hogy az utolsó pillanatban dugába dől az egyesség. Elsa Fitzgerald pontosan tudja, mi forog kockán az ő és a családja számára. Súg valamit Sean fülébe, aztán feláll. Remélem azért indul, hogy megkeresse és berángassa az idősebb lányát a templomba, amikor végre nyílik az ajtó.

A sustorgás hirtelen abbamarad, néma csend ereszkedik a templomra. Az egész gyülekezet feláll és mintegy parancsszóra a bejárat felé fordul. A menyasszonyom, mint valami látomás, hófehér esküvői ruhában tűnik fel a padsorok végén. Megkönnyebbült sóhaj tör fel a bátyámból, és kissé lazít a feszült tartásán. Mellette Enrico megtörli izzadó homlokát és mormogni kezd az orra alatt:

– Hála a magasságosnak.

A jelenlévő klán tagok idegei pattanásig feszültek. Még egy perc késlekedés, és az fix, hogy elszabadultak volna az indulatok.

Mivel az apja, az öreg Tito Fitzgerald már nem teheti, Jade-t az egyik idősebb kuzinja vezeti be a templomba. Hiába meresztem a szemem, Jade arcából semmi nem látszik a fátyol miatt, de járása lassú és bizonytalan. Mintha fájdalmat okozna neki minden lépés, ami közelebb hozza hozzám. Azt várom, mikor fordul meg és rohan ki eszeveszetten a templomból. Egy rohadt örökkévalóságba telik, mire elérnek az oltárig és megállnak előttem. A lány alig akarja elengedni az unokatestvére karját, úgy kapaszkodik bele, mint egy mentőövbe. Kezd rohadtul felmenni bennem a pumpa. Egy cseppet sem tetszik a viselkedése, nem ebben egyeztünk meg. A fickó végül felemeli a fátylat a lány arca elől, lehajol és tradicionális módon homlokon csókolja. Jade kezét határozottan az én kinyújtott tenyerembe teszi, aztán elhátrál.

Megszorítom Jade ujjait, hogy felém forduljon, mert eddig még rám sem nézett. Úgy látszik, megpróbál ignorálni, de teszek róla, hogy ne sikerüljön neki. Közel rántom magamhoz, egyik kezemet a derekára szorítom, hogy érezze ki diktál. Felháborodottan felnéz, zöld szemei szikrákat szórnak, vörösre rúzsozott száját durcásan összeszorítja. Úgy néz rám, hogy kétségem sem marad afelől, kész lenne megfojtani egy kanál vízben. Nem te vagy itt az egyetlen, aki szívesen látna holtan, szóval jobb, ha beállsz a sorba, kicsikém – gondolom magamban. Az összes tekintet várakozón ránk tapad, lesik minden mozdulatunkat. Ha jelenetet akar rendezni itt a templomban a vendégeink előtt, akkor nagyon rosszul jár ő is meg a családja is. Nem tűröm senkitől, hogy hülyét csináljon belőlem. Arcommal az övéhez közelítek, hogy csak pár centiméter legyen köztünk.

– Eszedbe ne jusson! – sziszegi.

Azt gondolta, meg akarom csókolni? Nem is rossz ötlet, talán le kéne smárolnom jó erősen és hosszan, hogy megtanulja a leckét. Megfeszíti a hátát és próbál elhúzódni, de nem hagyom. Az illata egyetlen pillanatra kizökkent a gondolataimból, és élvezettel szívom magamba. A hullámos mélyvörös tincseitől merevedést kaptam már az első alkalommal is, amikor találkoztunk, és most is ilyen hatással van rám. Nem tagadom, felizgat az ellenkezése, de nem vagyok oda a gondolattól, hogy álló farokkal hallgassam végig a szertartást, ezért fenyegetőn összehúzom a szemem és a fülébe súgom:

– Szedd össze magad és csinálj úgy, mintha kurvára le lennél nyűgözve! Értve vagyok?

– Szállj le rólam! – suttogja.

Még közelebb hajolok hozzá, a szám alig egy centire van az arcától. Kívülről nézve akár érzelmesnek is tűnhet a jelenet, de a hangom éles, mint a késem pengéje és hideg, mint a whiskey-m, amit magamba döntöttem a szertartás előtt:

– Vagy felragasztod az arcodra az elragadtatott mosolyt és teszed, amit egy engedelmes menyasszonynak kell, vagy ugrott az egyességünk. Elhúzok a picsába most rögtön a családommal együtt és szarok a következményekre. A te választásod, aranyom.

Nagyot nyel és a szeme sarkából kiles oldalra. Néma csend honol a templomban, még egy légyfingást sem hallani. Ujjaimat figyelmeztetőn a derekába mélyesztem, hogy egyértelművé tegyem, nem szórakozok és nem tűröm el a tiszteletlenséget. Összerezzen az érintésemtől.

– Mi a válaszod? – mormolom kihívón, készen rá, hogy megtegyem, amivel fenyegettem.

Persze könnyen jár a szám, mert nincs mit vesztenem. Pontosan tudom, hogy a kicsike nincs abban a helyzetben, hogy visszakozzon, és ezzel ő is tökéletesen tisztában van. A Fitzgeráldoknak és a Bruscettáknak szükségük van a Bertonékra. Szükségük van rám. Ha fellázad a sorsa ellen, romlásba dönti a famíliáját és a klánok közötti véres leszámolás elkerülhetetlen lesz. A családja tartozik az enyémnek, és ez a házasság a behódolásuk és a kiengesztelésük szimbóluma is egyben. A Bertonék nem hagynának megtorlás nélkül egy nyilvános megaláztatást, és kicsinálnánk őket az utolsó emberig, ezt ő is tudja. Ez a házasság az üzletről, pénzről és a hatalomról szól. És a kis Jade a jutalomdíj a játékban. Az egyetlen érték, amit a családja felajánlhatott jóvátételül a hibájukért és fizetségül a szövetségünkért. Ő az enyém, és kurvára nem érdekel, hogy tetszik-e neki a helyzet vagy sem.

– Utállak – suttogja megvetően.

Nem kéne, hogy így legyen, mert a saját helyzetemet nehezítem meg vele, de esküszöm, rohadtul felizgatnak még az elutasító szavai is. Egy ideje már nem éreztem ilyesmit, még a szex sem dobott fel úgy, mint régen. De ez a törékeny, tüzes Fitzgerald lány felébreszti a szunnyadó vadászösztönt bennem. A teste remeg a kezeim között, olyan, mint egy vergődő madár. Összeroppanthatnám, ha ahhoz lenne kedvem. A melle zaklatottan süllyed és emelkedik, lihegve kapkodja a levegőt. Hidegen nézek rá, lazítok a szorításon és elhúzódom tőle. Ne gondolja, hogy következmények nélkül szemtelenkedhet. Ekkor ijedten kapja fel a tekintetét, látom, hogy minden erejével próbálja moderálni magát, és az is egyértelmű, mennyire nehezére esik. Szeme sarkából a családja tagjaira sandít. Az anyjára, aki még mindig feketét hord don Tito halála miatt, a rokkant ikertestvérére és a tizenhat éves húgára. Mély sóhaj tör fel az érzéki ajkai közül, és újra felnéz rám, én közben várakozón felvonom a szemöldököm.

– Rendben – súgja beletörődőn. – Megteszem.

Hagyom, hogy kicsusszanjon a kezeim közül és a vendégeink felé forduljon. Ha nem hallottam volna épp az imént a saját fülemmel, hogy hányni tudna tőlem, még magam is bedőlnék az arcán szétterülő elbűvölő mosolynak. Jó színésznő a kicsike, azt meg kell hagyni. Kíváncsi vagyok, mihez van még tehetsége.

– Akkor elkezdhetjük végre a szertartást? – kérdi a pap, aki közben a Bibliával a kezében mellénk lépett.

Mélyet sóhajtok. Le van szarva, jöjjön, aminek jönnie kell!

– Vágjon bele, atyám!

४

Hat hónappal korábban

Enzo hátrafordul a limuzin első ülésén, de amint meglátja, hogy mi a műsor, diszkréten félrenéz. Megköszörüli a torkát, mielőtt megszólal:

– Biztos vagy benne, főnök, hogy ez jó ötlet? Sandro kifejezetten azt az utasítást adta, hogy várjuk meg őket.

– A... bátyám... el..fog..lalt – nyögöm lihegve, jelenleg nehezemre esik értelmes és egész mondatokban fogalmazni. – Hajts a... klubhoz! Majd én... mindent... ó, baszd meg! Igen, pont így. Szívd erősebben!

Idegesít Enzo akadékoskodása, ráadásul Violet kényeztető szája a golyóimon sem segít, hogy tisztán tudjak gondolkodni.

– Túl kevesen vagyunk és az már Bruscetta terület. Meg kéne várnunk Sandróékat. Mi van, ha...

– Kussolj és tedd, amit mondtam! – mordulok rá, közben beletúrok Violet szőke tincseibe és az ágyékom felé tolom a fejét. – És húzd fel azt a kibaszott ablakot, ha csak nem akarod végignézni.

Hallom Enzo sóhaját, aztán a térelválasztó üveg megindul fölfelé a limuzinban, és kettesben maradunk a barátnőmmel. Nem mintha nem szoptak volna már le nyilvánosan, és nem is vagyok szégyellős fajta, de Enzo most felhúzott. Nem az zavar, hogy baszogat szopás közben, hanem a tény, hogy nem nézi ki belőlem, képes vagyok a bátyám nélkül is megbirkózni a helyzettel. Egyre gyakrabban megy az agyamra, hogy még mindig kölyöknek néznek. De most szándékosan kiverem a fejemből a frusztráló gondolatokat, és a nőre koncentrálok, aki a lábam között térdel. Miközben letolom a vállán a ruha pántját, hogy jobb rálátásom legyen a mellére, a kocsi is mozgásba lendül. Fél óránk van, míg odaérünk. Tengernyi idő. Az alatt még részegen is kétszer megcsinálom. Kissé megemelem a csípőm, hogy Violet még lejjebb tudja tolni a gatyámat, és jobban hozzáférjen a farkamhoz. Lehúzza a bokszeremet a combomra, és a kezébe véve mosolyogva felnéz rám.

– Valaki nagyon örül, hogy lát – mondja, és végigsimít a dákóm teljes hosszán, mielőtt a makkot kezdené nyaldosni.

Elégedetten visszavigyorgok rá. Betonkemény a cerkám, ami szép teljesítmény, figyelembe véve az alkohol mennyiséget, amit a mai napon már magamba döntöttem. Az utóbbi időben talán kissé elszaladt velem a ló, de hát mikor élvezze az életet az ember, ha nem fiatalon? Tegnap volt Vi születésnapja, és alaposan belecsaptunk az éjszakába. A buli átnyúlt a mai napra, és hiába vagyok piszkosul elázva, a kötelesség az kötelesség. A tárgyalást a Fitzgerald klánnal én fogom lerendezni, ahogy terveztük. Nincs szükségem rá, hogy a bátyám a sarkamban lihegjen, és ellenőrizze minden mozdulatomat. A gondolataim visszavándorolnak a lábam közé, ahol Vi mesterien kényeztet a nyelvével.

– Na gyerünk, ki vele! Mit szeretnél? – kérdi hízelegve.

Előre lököm a csípőm jelezvén, hogy teljesen meg vagyok elégedve a dolgok mostani menetével, és Violet veszi a lapot; jó mélyen beszív. Rendes lány. Hosszú idő óta ő az első komolyabb barátnőm. Tényleg bírom, minden őrültségben benne van, jól érzem magam vele. De ha már ilyen konkrétan rákérdezett, nem akarom homályban hagyni:

– El akarok menni a szádban. Kétszer, mielőtt a klubba érünk.

Visszahúzza a fejét, hagyja, hogy a dákóm hangosan kicuppanjon az ajkai közül. Pajkosan vigyorogva masszíroz tovább.

– Disznó vagy, Chris.

Ezzel nem vitatkozom, de a csajok sosem panaszkodtak a kefélési szokásaim miatt.

– Mégis odavagy értem – egészítem ki, és a fejemet nyögve a fejtámlának nyomom. – És te kérdezted, mit szeretnék.

– Legyen – adja meg magát a szemét forgatva, de nem ver át. Biztos vagyok benne, hogy ő is élvezi. – Bár a kettőt kétlem. Részeg vagy – folytatja, közben a golyóimtól kezdve végignyal a farkam teljes hosszán. Olyan jól esik, hogy már szinte csillagokat látok. – Nem kéne többet piálnod.

– Hogy meglesz-e a kettő, az csak a te ügyességeden múlik – válaszolom, és remélem, hogy ezzel lezártuk a témát.

Nincs kedvem tovább lelkizni, bár meglehet, hogy igaza van. Most is túl sok van bennem, de nagyfiú vagyok. Nincs szükségem prédikációra. Anyámék is folyton azzal csesztetnek, hogy nőjek fel végre, vállaljak felelősséget, úgyhogy már tele van a tököm a jótanácsokkal. Vi hála az égnek nem osztja tovább az észt, hanem a farkamra koncentrál. A feje odaadón le-fel mozog rajtam, tényleg mindent megtesz, hogy a kedvemben járjon. Olyan mélyre enged, hogy a makkom néha a garatjához ér, ami a méretemet tekintve elismerésre méltó teljesítmény. Emlékeztetem magam, hogy alaposan megháláljam neki a szívességet, ha hazaérünk. A fejem hátrabillen, lehunyom a szemem és csak a gyönyörre összpontosítok, ami egy gyorsvonat sebességével közeledik. Egyik kezem a hajába mar, a másikkal az ülés szélébe kapaszkodom, amikor hangosan nyögve a szájába élvezek.

Kinyitom a szemem, és a kocsi kárpitozott plafonját bámulom, míg az orgazmus utolsó hullámai is elhagyják a testemet. Ez fasza volt. Lassan feljebb tolom magam az ülésen, és lenézek Violetre. Lesimítja szőke haját és a szája szélét törölgeti egy zsebkendővel. Lenyújtom felé a kezem, hogy magam mellé vonjam az ülésre. Rákacsintok és adok neki egy gyors csókot.

– Profi vagy, bébi. Senki nem bánik úgy a farkammal, mint te.

Fintorogva néz rám, miközben a haját igazgatja.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ezt bóknak vegyem, vagy sértésnek.

– Abszolút bóknak – válaszolom, bár így végiggondolva tényleg hülyén fogalmaztam.

Kinyitom az ülés melletti konzolt, kiveszek belőle két kisüveges rumot és lecsavarom a tetejüket. Az egyiket Violet felé tartom, és koccintásra emelem a kezem.

– Az orális szexre! – Viccelődve oldalba könyököl, mire röhögve megvonom a vállam. – Meg rád és a születésnapodra! – teszem hozzá. – Ő is nevet, aztán fenékig ürítjük az üvegeket.

Violetnek igaza lett; a második menetre már nem volt alkalmunk, és nem feltétlen azért, mert nem állt fel. Ha még egy egészen kicsit dolgozott volna rajtam, az is összejön, de közben megérkeztünk a Beige klubhoz.

Mire sikerül felhúzni a sliccemet és úgy ahogy rendbe szedni magam, leparkolunk és Enzo kinyitja a kocsi ajtaját. Ahogy kiszállok a klub előtt, megszédülök a friss levegőn. Meg kell támaszkodnom a limuzin oldalában, míg várom, hogy kitisztuljon a fejem. Megtapogatom a zakóm alatt a mellkasomra erősített pisztolytáskámat és az alkaromra szíjazott kést is, ami biztonságot ad. Minden a helyén. Enzo rosszallóan ingatja a fejét, és lapos pillantásokat vet a bejárat felé. Látszik rajta, hogy nem tetszik neki a helyzet, én viszont az enyhe hányingert leszámítva legyőzhetetlennek érzem magam. Az embereimmel együtt négyen vagyunk, plusz Vi.

– Hagyd őt a kocsiban, főnök! – int felé az állával Enzo. – Csak bajunk lesz belőle, ha jelen van.

– Nem lesz vele semmi gond, ne szarj be – válaszolom, és megfogom a barátnőm derekát.

– Biztos vagy benne, hogy nem kéne megvárnunk...

– Bemegyünk. Most – szakítom félbe a nyavalygását és elindulok a bejárat felé. – Szólj nekik, hogy megérkeztünk!

Két emberem mellettünk marad, Enzo pedig az ajtóhoz megy, benyit és dumálni kezd a biztonsági őrrel. A fickó gyanakodva méreget bennünket, aztán a füléhez emeli a telefont és röviden beszél valakivel. Pár másodperc múlva már bent is vagyunk a félhomályos előtérben. A Beige egy puccos, kurva drága elit klub, amit köztudottan az ír MOB üzemeltet. A környék összes vastagbukszájú ír bevándorlója és azok elkényeztetett kölykei itt múlatják az időt.

Mióta a bátyám, Sandro, szerény személyem közreműködésével a pokolra küldte azt a gennyláda Frank O’Leary-t, a Bruscetták és Fitzgeráldok visszavették a hatalmat az északi területeken. Tommy Bruscettának nem volt gyereke, és nyílt titok az alvilági körökben, hogy Frank annak idején elárulta és meggyilkolta a főnökét, hogy átvegye a helyét. De Sandrónak köszönhetően tavaly azt a patkányt is utolérte a végzete. Tommy húga anno Tito Fitzgeraldhoz ment feleségül, így most az ő szövetségük uralja az észak-keleti államok feketepiacát. Az utóbbi időben volt némi összezörrenésünk a Fitzgeraldokkal. Mielőtt még inkább eldurvulna a viszály, apámék úgy gondolták, adnak egy esélyt, hogy Tito tisztázza magát és kimutassa tiszteletét a családom előtt. Az öreg Fitzgerald tisztában van vele, mekkora engedmény a részünkről, hogy hajlandóak vagyunk egy, az ő területéhez tartozó helyen találkozni. Remélem, hogy kellően értékeli a Bertonék gesztusát, és minimum kinyalja a seggemet. Úgy volt, hogy a tárgyalásra együtt jövünk Sandróval, de sürgős dolga akadt a kikötőben, így csak később érkezik. Úgy döntöttem, felesleges várnom rá. Minek húzni az időt? Magam veszem kézbe az ügyet.

Végigmegyünk egy sötét folyosón, közben diszkó zene lüktető üteme szűrődik keresztül a falakon. Marihuána édeskés szaga tölti be az orromat, ahogy megállunk egy sötétre mázolt ajtó előtt. A biztonsági őr közel lép hozzám és olyan mozdulatot tesz, mintha meg akarna motozni. Figyelmeztetőn felemelem a kezem és oldalra biccentett fejjel közlöm:

– Ezt jobb, hogyha máris elfelejted, faszikám. Ha csak egy ujjal is hozzám érsz, vagy az embereimhez, csuklóból vágom le a kezed.

A nyomatékosítás kedvéért elővillantom a késem nyelét. Mi a faszt gondolt ez, hogy eljövök ide fegyvertelenül? Már a tény, hogy egyáltalán hajlandóak voltunk eltolni a seggünket idáig, bazi nagy adag bizalmat előlegez a részünkről. De nincs az az isten, hogy a fegyvereim nélkül lépek be abba a szobába.

A nagydarab pali kérdőn néz a társaira, közben már Enzo, Leo és a harmadik emberem is az övüket markolják. Vágni lehet a feszültséget. Szép lesz, ha már a megérkezésünkkor vérfürdőbe fullad ez a kellemes kis traccsparti. Várom, hogy merre billen a mérleg, és közben az esélyeinket mérlegelem. Ők öten vannak, mi négyen, na meg Violet. De ő inkább hátráltat, ha bunyóra kerül a sor. Ha nekikezdünk lövöldözni itt a szűk folyosón, az senkinek nem lenne hasznára, ezt szerintem ők is felfogták. A golyók könnyen a saját embereinket találnák el. Inkább késsel és ököllel kellene dolgoznom. Viszont hazugság lenne azt állítani, hogy top formában vagyok. Gyakorlatilag három napja ki se józanodtam. A reakcióidőm a béka picsája alatt van. Ettől függetlenül, ha nagyon összekapom magam, elintézek egyet, mielőtt észbe kapnak a többiek. Azután meg mindegyikünkre marad egy-egy fatökű.

Amikor idáig jutok a helyzetelemzésben, kinyílik az ajtó, és Tito Fitzgerald lép ki rajta. Régen nem láttam személyesen, és egyből feltűnik, hogy milyen szarul néz ki. Le van fogyva, táskásak a szemei és olyan nyúzott a képe, mint aki hetek óta nem aludt. Szeme a kezemre siklik, ami már a késem markolatát fogja, és gyorsan int az embereinek.

– Minden rendben, Pete, fiam! Bertone úr a vendégem. Nem lesz semmi gond – mondja, közben kérdőn rám néz.

– Az nem rajtam múlik – válaszolom, kezem továbbra is a fegyverem közelében.

Békülékeny hangon folytatja:

– Bizonyára megérti, hogy vannak bizonyos szabályaink a klub területén.

Nyilvánvalóan arra utal, hogy nem megengedett a fegyverviselés, de leszarom a szabályait. Előveszem az elbűvölő mosolyomat.

– Ön pedig biztosan azt érti meg, don Fitzgerald, hogy nekem is megvannak a saját törvényeim. Vagy elfogadja ezeket, vagy elbúcsúzunk egymástól már most a legelején.

Pár másodpercig farkasszemet nézünk egymással, de engem nem hat meg sem a kora, sem a rangja. Jó vagyok az ilyesmiben. Végül bólint és kezeit hárítón az emberei felé emeli.

– Rendben van. Hagyjátok őt!

– És az embereimet – teszem hozzá a félreértés elkerülése végett.

Fitzgerald nagyot nyel, nehezen megy le neki a keserű pirula, de meg kell tanulnia a leckét, ha a Bertonékkal akar üzletelni.

– És az embereit – ismétli meg a szavaimat.

A Pete-nek nevezett fickónak láthatóan nincs ínyére a dolog, de azért duzzogva hátralép. A don felé bólint, aztán int, hogy kövessem a szobába.

Fitzgerald hellyel kínál az irodának látszó, tágas helyiségben. Megjárjuk az udvariassági köröket, apám egészségéről kérdez, én meg felületes válaszokkal felelek neki. Az asztalnál ülök az öreggel szemben, az embereim szétszóródva mögöttem. Hiába a látszatra békés csevegés, tudom, hogy a fiúk ugrásra készek, és gondolatban mindenkinek a pisztolyon van a keze. Kezd idegesíteni, hogy semmiségekről locsog, és nem tér a lényegre. Hiába udvariaskodik velem, tíz perc mellébeszélés után rájövök, hogy a bátyám érkezésére vár. Korábban sosem zavart az ilyesmi, de most mégis felcseszi az agyamat, hogy ezek szerint nem tart tárgyalópartnernek. Még szerencse, hogy be vagyok piálva és az alkohol lelazít, egyébként már rég a képébe másztam volna. Szándékosan a komolyabb téma felé terelem a beszélgetést, remélem leesik neki, hogy velem ugyanúgy értekezhet, mint Sandróval.

A közös problémánk, ami miatt az északi államok ír-olasz MOB klánjai az összefogást kezdeményezték velünk; a kínaiak. A Triad egyik alszervezete, a Flying Dragons teret követel magának az általunk uralt keleti parton, ami rohadtul nem tetszik egyikünknek sem. A ferdeszeműek csoportjai már jó ideje jelen vannak az Államokban és intézik a maguk kis piti bizniszeit, de eddig mindig kerülték az összetűzést a Cosa Nostrával és az ír MOBbal is. Az utóbbi időben ez megváltozott. Egyre inkább terjeszkedni akarnak, és olcsó ópiummal próbálják elárasztani a területeinket. Nagyrészt embercsempészéssel és pénzmosással foglalkoznak, amit még hajlandóak lennénk bizonyos mértékig tolerálni, míg tiszteletben tartják a felségterületeinket.

Az utóbbi időben viszont elpofátlanodtak. Feszegetik a határokat és sok fegyveres összetűzésre került sor köztük és Bruscetta meg Fitzgerald emberei között. Tudomásunkra jutott, hogy a MOB rengeteg emberét vesztette el fegyveres harcokban, és fontos épületeik és szállítmányaik estek gyújtogatások áldozatául. Lassacskán belátták; egyedül nem elég erősek, hogy szembeszálljanak a kínai veszedelemmel. Frank O’Leary halála óta egyébként is szét vannak zilálva a köreik, és egy ideje már nincs igazi vezérük. Tito, bár valamivel fiatalabb az én apámnál, láthatóan rossz bőrben van. Azon se csodálkoznék, ha hamarosan elpatkolna, és nem tudok róla, hogy lenne méltó örököse, akinek a vállára tehetné a két klán felelősségét. Van egy fia, de nem igazán dicsekszik vele, ami már magában sokat elmond a fasziról. Nem találkoztam még a sráccal, mert nem is igen mutatkozik nyilvánosan, de a pletyka szerint egy vérszegény senki. A lényeg, hogy Fitzgerald nagy szarban van. Nem tudja egyedül megvédeni az érdekeit a Triad ellen, és hiába ellenségek a családjaink már generációk óta, most hogy megjelent a kínai sárkány, át kell értékelnie a helyzetét. Neki jelenleg nagyobb szüksége van ránk és a klánunk támogatására, mint nekünk rá, de jobb nekünk is óvatosnak lenni. Idővel a Bertónéknak is hasznára lehet egy szövetséges a sárgák ellen. Ha elássuk a csatabárdot és egyesítjük az erőinket, mi maradunk a keleti part legbefolyásosabb családja.

Felvázolom neki, hogy tökéletesen tisztában vagyok a helyzetével, és végre úgy tűnik, hogy eljutunk az üres halandzsától a lényeghez. Kezdek belejönni a dumába és a fejem is tisztul az alkoholgőztől. Fitzgerald néha homlokráncolva néz a hátam mögé, és csak egy idő után esik le, hogy mi bassza a csőrét. Violet ott ül a kanapén mögöttem és unatkozva a körmeit nézegeti. Egészen megfeledkeztem róla, az öreget viszont láthatóan zavarja a barátnőm jelenléte. Úgy látom, nem fog teljesen megnyílni, ami a tárgyalásunk kényes részét illeti, amíg Vi is jelen van a helyiségben. Magamhoz intem, és a fülébe súgom, hogy legyen olyan jó, és szórakozzon egy kicsit kint, amíg én elintézem az üzletet. Nem ellenkezik egy szóval sem, tuti, hogy már eddig is halálra unta magát. Egyedül viszont nem küldhetem ki, ezért azon agyalok, hogy az egyik emberemet mellé rendelem. Ebben az esetben azonban még nagyobb erőhátrányba kerülök Fitzgeralddal szemben. Nem mintha azt gondolnám, hogy valamit trükközni próbál, hisz neki is tudnia kell mi a felállás. Ha történik velem valami, míg az ő kocsmájában vagyok, apám és a bátyám fasírtot csinálnak nem csak belőle, de az egész családjából. Beleértve a gyerekeit meg a feleségét, de még a macskáját is. Nem hinném, hogy kockáztatna, bár sosem lehet tudni, hogy mi jár egy ilyen öreg, rafinált róka fejében. Ekkor ő maga oldja meg a dilemmámat azzal, hogy felajánlja az egyik testőre szolgálatait. Kiadja az utasítást, hogy a kopasz faszi, aki megpróbált kint megmotozni, kísérje el Violetet. Azt hiszem ez így elég fair, és még rákacsintok Vi-re, mielőtt kilépnének az ajtón.

Don Tito piával kínál, amit nem utasítok vissza és végre rátérünk a valódi témára. Tíz perce átkozza a kínaiakat és részletezi, hogy milyen károkat okozott neki a Flying Dragon, amikor zajok ütik meg a fülemet kívülről. Elég tompán ugyan, de mintha női sikolyt hallanék, meg verekedés elmosódott hangjait. Fitzgerald a homlokát ráncolva néz az ajtó felé. Én kissé le vagyok lassulva a húszéves whiskey-től, amit iszogattunk, mert beletelik vagy három másodpercbe, mielőtt kapcsolok és felugrok az asztaltól. Mire hátrafordulok, az embereim már riadókészültségben vannak.

– Mi a fasz ez? – kérdem dühösen.

Kurvára nem tetszik, hogy pont akkor tör ki a balhé ebben a rohadt lebujban, amikor én itt vagyok.

A don feláll és megkerüli az asztalt, az emberei védőn köré gyűlnek, ami jel az enyéimnek, hogy ugyanazt tegyék. Oda a nyugis hangulat, mindenki a stukkere után kapkod. Fitzgerald nyugtatni próbál bennünket, nem sok sikerrel.

– Erre semmi szükség, Chris – bök a pisztolyra, amit közben már én is a kezemben tartok. – Biztosra veszem, hogy csak valami jelentéktelen félreértésről van szó – mondja, de nem tűnik meggyőzőnek. – Az egyik emberem mindjárt megnézi, hogy mi folyik odakint.

A zajok viszont erősödnek kintről és most már egyre több ordítozás és sikoly szűrődik be. Aztán hirtelen pisztolylövés összetéveszthetetlen hangja dörren, és ekkor ugrik be, hogy Violet is odakint van valahol. Nagyon csúnya sejtésem támad. Ez állítólag egy nyugis klub, lagymatag ficsúroknak. Mekkora az esélye annak, hogy éppen most tör ki a banzáj? Itt valami nagyon nem kóser.

– Egy frászt! – vetem oda az öregnek és az ajtó felé ugrok. – Látni akarom a saját szememmel, hogy mi folyik odakint.

Az egyik faszi elállja az utamat, én meg alaposan mellbe taszítom, mire megtántorodik. A pisztolya után kap, de elkapom a nyakát, magam elé rántom, és a stukkeremet a bordái közé nyomom. A többiek is egymásnak esnek, de ekkor Fitzgerald ideges hangon elordítja magát:

– Hagyjátok őket! Hadd menjenek!

Az emberei leengedik a fegyvereiket, én meg az ajtó felé hátrálok. Leo kinyitja nekem, és csak amikor kilépek a folyosóra, lököm vissza a szobába az élő pajzsomat. Itt már tisztán hallani a verekedés és káosz hangjait. Én rohanok elől, mellettem az embereim, utánunk kissé lemaradva Fitzgerald a gorilláival. Nem vagyok biztos benne merre kell menni, egyszerűen követem a zaj irányát. Majdnem elérjük a folyosó végét, amikor szemből egyre erősödő lábdobogást hallok. Intek Enzóéknak, hogy lassítsanak, és magam elé emelve a stukkert, a falhoz lapulva óvakodunk tovább. Ahogy elérjük a fordulót, veszek egy mély lélegzetet és előre vetem magam, lövésre kész pisztollyal a kezemben. Az első, amit meglátok, egy Glock fekete csöve, ami pont a szemem közé mered. A második a bátyám villámokat szóró szeme. Egy pillanatig állunk egymással szemben, fegyvert fogva a másikra, aztán egyszerre kezdünk el hangosan káromkodni.

– A picsába, Chris, mi a faszt sunnyogsz itt a félhomályban? Teljesen elment az eszed? Majdnem lelőttelek.

– Te engem? Normális vagy? Én eresztettem beléd kis híján egy sorozatot.

Mérgelődve megtörli izzadó homlokát, látom, hogy legszívesebben visszaszólna valami csípőset, de moderálja magát.

– Mi a kurva élet folyik itt?

– Honnan a picsából tudjam? – vonom meg a vállam.

– Mit műveltél már megint?

– Állítsd le magad, jó?! Fogalmam sincs mi a gáz. Épp az irodában tárgyaltunk Fitzgeralddal, amikor meghallottuk a zajokat.

Sandro beletúr a hajába, látszik, hogy kurvára pipa. Hát én is az vagyok, csessze meg. Azt hittem egy laza megbeszélés lesz, ahol könnyedén lerendezem az öreg dont. Ki a fasz gondolta, hogy ekkora zűrbe fullad az egész?

– Miért nem vártál meg, ahogy megbeszéltük? – morogja a tesóm.

– El tudom intézni az ügyet magam is. Nincs szükségem bébiszitterre.

Ekkor fut be mögénk Fitzgerald az embereivel. Amikor meglátják a bátyámat, az összes pisztoly ismét a levegőbe lendül. Mindenki céloz mindenkire. Kész káosz az egész.

Sandrót majd szétveti az ideg, amikor az orra alatt mormolja:

– Azt látom, cseszd meg! Mindent kézben tartasz.

Ettől már bennem is felmegy a pumpa és ráordítok:

– Ez nem az én hibám. Semmi közöm a balhéhoz.

– Hallgass! – utasít durván, aztán az öreghez fordul.

– Don Tito.

– Sandro – mondja az és int az embereinek, hogy tegyék le a fegyvereiket. – Őrizzük meg a hidegvérünket! Nincs szükség a heveskedésre.

– Teljesen nyugodt vagyok – válaszolja Sandro azon a jéghideg, megfélemlítő hangján, amitől be szoktak fosni az ellenségeink. – Tárgyalni jöttem ide, ehhez képest alig léptem át a küszöböt, fegyverropogás üdvözöl. Nem erről volt szó, don Tito.

– Én sem így terveztem és fogalmam sincs mi ez az egész. Éppen most akarom kideríteni, hogy mi folyik a klubban. Ez egy rendes hely. Itt nem szokás lövöldözni – magyarázkodik.

A szememet forgatom. Akkor vegyük úgy, hogy a tiszteletünkre tört ki a ramazúri?

– Én nem tudom mi a szar megy itt, de lemondok a gyönyörről, hogy részt vegyek benne. Elmegyünk – vakkantja Sandro az embereink felé.

– Ne! – kiált fel Fitzgerald és előre lép. – Hadd rendezzem le ezt a félreértést, azután folytathatjuk valahol máshol. Ti menjetek be addig az irodámba, én és az embereim közben utánanézünk mi okozta a csetepatét.

Na persze. Még pont az kéne! Mi az embereinkkel beszorulva az irodájába, menekülési útvonal nélkül.

– Violet is a klubban van – vetem közbe, mert már a faszom kivan az öreg ködösítésétől.

Sandro elképedve néz rám.

– Mit keres itt a barátnőd? Elment a józan eszed? Minek hoztad ide?

Most már én is kapiskálom, hogy nem ez volt az évtized ötlete, de mit csináljak? Ki gondolta volna, hogy pont most üt be az istennyila?

– Együtt jöttünk és kész – sziszegem irritáltan, mert rohadtul felhúz, hogy a többiek előtt fikáz le a saját bátyám.

– És hol van most?

– Fingom sincs. Valahol bent a klubban.

– A kurva életbe... – szűri a fogai között, aztán elhallgat és szinte látom, ahogy elszámol magában tízig. Ha ezt megússzuk élve, szét fogja rúgni a picsámat, az hétszentség. Amikor ismét megszólal, a hangjában kőkemény elszántság és visszafogott indulat pulzál. Amikor ilyen, senki nem mer ellentmondani neki. – Bemegyünk érte. Kihozzuk, aztán elhúzunk innen a bánatba. Világos?

– Az, főnök – válaszolja Enrico a háta mögül, a többiek bólintanak.

Ahogy berúgom a klub ajtaját, merő füst, lőporszag és ordítozás fogad. Lehet, hogy ez egy nyugis, elit szórakozóhely, most azonban inkább egy útszéli, lepukkant csehó hatását kelti. Sikoltozó, rémült csajok próbálnak menekülni egy hátsó ajtón át, amit viszont egy bunyózó csoportosulás eltorlaszol. Sokan a földön fekszenek reszketve és a fejüket védik a kezükkel. A bárpult tükrös fala ripityára törve, mindenhol székek és felborított asztalok torlaszolják el az utat. Magunk elé tartott fegyverekkel beljebb nyomulunk, és a stukkerek látványa megadja nekünk a kellő tiszteletet. Az emberek nagy ívben kikerülnek bennünket. Az egyik sötét sarokban egy lengén öltözött nő visítozik. Egy pali lefogja, míg a másik láthatóan éppen megerőszakolja. Elhúzom a szám. Tényleg kedves egy hely lehet ez. Látom, hogy Sandro is arrafelé néz, aztán a zaj miatt emelt hangon kérdi:

– Mondd, hogy ez nem Violet!

Bár a csaj arcát nem látom a pali bőrdzsekis háta miatt, de a ruhája alapján biztosra veszem, hogy ez nem az én barátnőm. Megrázom a fejem. Óvatosan oldalazunk tovább az embereink gyűrűjében, de néhány lépés után megállok és visszafordulok. A picsába is, nem tudok uralkodni magamon, egyszerűen meg kell tennem. A bőrdzsekis faszi hátára célzok, de ekkor Sandro figyelmeztetőn a nevemet mondja. Na jó, legyen. Néhány centivel lejjebb billentem a flintámat, és a pasas vádlijába eresztek egy golyót. Az ordítását még a ricsajon keresztül is hallani, úgy rogy össze, mint egy rongybaba. Sandro káromkodik mellettem egy sort, aztán kiabálva kérdi:

– Látod őt? Merre van?

Hiába erőltetem azonban a szemem, továbbra sem látom Violetet. Talán az a Pete nevű buzgómócsing testőr kivitte innen, mikor kitört a balhé – fut át az agyamon, bár én magam is érzem, hogy ennek nincs sok esélye.

– Fogalmam sincs hova tűnt. Itt kéne lennie. Fitzgerald egyik testőre volt vele.

– A főbejáraton nem mehetett ki, mert akkor láttuk volna befelé jövet – harsogja.

Ekkor egy piásüveg repül felénk a levegőben. Sandro még épp félre tudja kapni a fejét az utolsó pillanatban, de Enrico vállát súrolja a palack. Az ütődés meg se kottyan az óriásnak, cipőjével dühösen arrébb rúgja a törött darabokat.

– A picsába, ez így nem lesz jó. Szét kell válnunk – mondja a bátyám.

Enrico a pisztolyával a bárpult mögé bök, oda, ahol néhány pali dulakodik egymással.

– Ott hátul van egy másik ajtó, főnök.

– Én is látom. Talán a WC-khez vezethet és lehet, hogy van hátsó kijárat – válaszolok Sandro helyett.

Ő a kezével jelzi, hogy három emberünk maradjon le fedezni a hátunkat, mi meg az ajtó felé indulunk. Enzo és Leo oldalra lökdösi az embereket, akik az utunkba kerülnek, aztán hirtelen egy lövés dörren, amire valamennyien odakapjuk a fejünket. Akkora a füst, hogy nem látszik pontosan honnan jött a lövés, és ez rohadtul nincs az ínyemre. Utálom ezt a bújócskát. A nyílt ökölharc az, ami igazán fekszik nekem, nem ez a kapj el, ha tudsz faszság. Aztán sikoltás hasít a levegőbe, ami önmagában még nem lenne szokatlan, ám ez a hang nagyon is ismerős. Odakapom a fejem, amerről a hang érkezett, és még éppen kiszúrom Violet fehér miniruháját, ahogy egy nagydarab pasas maga után vonszolja kifelé a hátsó ajtón.

– Azt a kurva élet! – ordítom, és rohanni kezdek arrafelé.

A bátyám és az embereink utánam, de hallom, hogy Sandro a nevemet kiabálva káromkodik. Nem várom be őket, a saját kezemmel akarom elintézni az ipsét, aki rátette a mocskos kezét a barátnőmre. Félrelökdösöm a verekedő pasasokat, közben az államat súrolja egy eltévedt ökölcsapás, de nem foglalkozom vele. Amint odaérek, és a kilincsre teszem a kezem, újabb fegyverropogást hallok. Az utolsó pillanatban sikerül félreugranom, mielőtt golyózápor szaggatja szét az ajtót. Faszilánkok hullnak a ruhámra és a képembe, alig látok valamit, köhögnöm kell. A legtöbb golyó beleállt a fába, de egy át is lyukasztotta. Kurva nagy mázlim volt, hogy nem a gyomromban landolt, de most már forr az agyam a pipától. Kicsinálom ezt a szemetet. „Chris, várj! Enrico megkerüli az épületet...” – hallom a bátyám hangját a mögöttem tomboló zűrzavarban, de csak megyek előre, mint egy megszállott. Oldalt állva kinyitom az ajtót, és amikor nem jön több lövés, beugrom a folyosóra. Egyből látom, hogy tényleg ez vezet a mellékhelyiségek felé, jobb oldalt három ajtó sorakozik egymás mellett, bal felé meg egy kondomautomata áll. És ott van egy faszi is, aki a sikítozó Violetet rángatja maga után.

– Állj meg, te rohadék! – ordítom el magam, mire megáll és a barátnőmet élő pajzsként maga elé tartva felém fordul.

Rám szegezi a pisztolyát, én meg az enyémet rá. Patthelyzet.

Vi rettenetes állapotban van. A szemfestéke lefolyt az arcán, egész testében remeg, és a nevemet sírja.

– Engedd el, vagy szétlövöm a fejed! – kiáltom a fickó felé, persze eszében sincs ezt tenni.

– Húzz el innen, vagy kinyiffantom a csajt. Nem viccelek, öreg – hörgi a másik, a szemei vérben forognak, egy szemernyi félsz sincs a hangjában.

Egyből leveszem, hogy be van állva. Nem tudom mit vett be, de az biztos, hogy szupermannek érzi magát tőle. Ez sosem jó jel a közelharcban. Ha az ellenfél úgy érzi, nincs mit vesztenie, az vakmerővé teszi. Belemar Vi hajába és durván még közelebb rántja magához. Ez nem fogja megadni magát, az holt biztos.

– Tedd le a fegyvert, vagy vége a csajnak – fenyeget és Vi halántékához nyomja a Berettát.

Violet felsikít, patakokban ömlik a könny a szeméből.

– Chris, kérlek! Nem akarok... meghalni. Könyörgök!

Az alkarommal kitörlöm az izzadtságot a szememből, össze-vissza kapkodom a levegőt. A kétségbeesett hangja, a rettegés a szemeiben teljesen kicsinál. Sokszor voltam már rizikós, sőt, halál közeli helyzetben, de amikor valaki olyannak az életével zsarolnak, aki fontos nekem, az egy egészen más történet. Sosem félek harc közben, szeretem a kihívást és élvezem a kockázatot. De tudni, hogy Vi élete az én kezemben van, a világ legszarabb érzése. Nem akarom ezt a felelősséget hordozni, a büdös életbe is! Le kell lőnöm a palit. Nem várhatok, akkor is meg kell próbálnom, ha nem igazán vagyok a céllövők gyöngye. Nálunk a bátyám a mesterlövész, én a késes harcot szeretem. Test test ellen. Ebben vagyok igazán otthon.

A mocsadék belebokszol Violet arcába oldalról, és ettől végleg elborul az agyam. Célzok, és meghúzom a ravaszt, de ugyanebben a pillanatban nyílik az ajtó, és Sandro robban be mellém. Már késő, a Glock elsült, de a golyó csak a rohadék vállát súrolja. Felordít, majd ő is elsüti a saját fegyverét, de a lövedék valahol a fejünk felett csapódik bele a falba. Sandro káromkodva a földre ránt, és Enricóról üvölt valamit, meg a hátsó kijáratról, de nem hallom jól, mert cseng a fülem a lövés zajától.

Vi az arcát ért ütéstől alig van magánál, tehetetlenül lóg a pali egyik karján. Nyilván nem veszi így hasznát, ha neki kell hurcolni menekülés közben. Hátrál még pár lépést a folyosón, és mozog a szája, de nem hallom, hogy mit szövegel. Sandro és én ismét lövésre emeljük a kezünket, és ha én el is hibáznám, az életemet teszem rá, hogy a bátyám még ebben a káoszban is telibe találja a gennyláda homloka közepét. De ekkor a rohadék teljes erőből maga elé löki Violetet, aki tehetetlenül bukdácsol előre pár lépést, majd összerogy a padlón. Lövés dörren, és először azt hiszem, hogy Sandro lőtt, de ahogy a barátnőm arccal a földre zuhan, egyből megértem, hogy a férfi lelőtte. Teljesen lebénulok, nem akarom elhinni, hogy megtette. Sokkosan bámulom Vi mozdulatlan testét, és mint egy transzban figyelem a fehér ruhája hátán egyre szélesedő vörös foltot. Újabb lövés dördül, és ez kiránt a bénultságból. Ezúttal már tényleg a tesóm tüzelt. Felnézek és látom, hogy a faszi közben elérte a folyosó végét. A vállából vér fröccsen a falra, de azért még húzza magát tovább. Sandro újra lő, amitől összeesik, és ekkor kivágódik a szemközti ajtó és Enrico feje tűnik fel. A gyomrom kavarog, homályos a látásom, de azért Violet mellé mászok, és megfordítom a testét. A falnak támaszkodom ültömben és az ölembe emelem. A vére melegen csorog végig a combomon. Erőtlenül kinyitja a szemét és rám mered. Émelygek, mert jól ismerem ezt a homályos tekintetet. Közvetlen a halál előtt néznek így.

– Vi, kicsim, nem lesz semmi baj. Rendben leszel – sorolom gépiesen a hazugságot.

Beszélni próbál, de szavak helyett vér csorog ki a szája szélén.

– Chris... se...gíts! Nem... aka...rok...

– Nem fogsz. Nem... fogsz – dadogom. – A kurva életbe, hívja már valaki a mentőket – ordítom.

Sandro mellém térdel, és a vállamra teszi a kezét.

– Már úton vannak. Ne mozgasd!

– Hallod, Vi? Mindjárt itt vannak a mentők. Minden rendben lesz, bébi. Minden jó lesz, megígérem.

– Chris – leheli erőtlenül, a hangja már csak elhaló sóhaj.

– Tarts ki! Vi!

Magamhoz szeretném húzni, de nem merem erősen mozgatni, mert tudom, hogy csak annál jobban vérezne a sebe. Szeretném elmondani neki, hogy sajnálom. Hogy az én hibám. Nem lett volna szabad magammal hoznom. És ha már megtettem, nem lett volna szabad elengednem magam mellől. Meg kellett volna védenem. Az én feladatom lett volna, de csődöt mondtam.

A szeme egyre üvegesebb lesz, a tekintete a messzeségbe mered. Megrázom, a nevén szólongatom kétségbeesve, de már nem hall engem. Elment. Meghalt a kezeim között. Iszonyatos erővel súlyt le rám a felismerés: ez mind az én hibám. Violet még csak 27 éves volt, előtte állt az élet, de most mindennek vége. Felordítok, mint egy sebzett vad.

– Bassza meg! Bassza meg!

Felmarkolom a Glockot és a folyosó vége felé célzok, ahol a férfi élettelen teste fekszik a földön. Belelövök, de nem érzem jobban magam tőle. Üvöltve ürítem bele az egész tárat, mielőtt a bátyám hozzám ugrik és lefog.

Nem várunk a zsaruk megérkezésére, semmi értelme nem lenne belekeverni a nevünket ebbe a balhéba. Enélkül is rá fognak jönni, hogy maffia családok közötti leszámolás zajlott, de könnyebb elsikálni a dolgot, ha nem találnak bennünket a helyszínen. Egy közeli mellékutcából nézem, ahogy Vi fekete zsákba csomagolt testét kihozzák egy hordágyon és berakják a hullaszállítóba. Félrefordulok és újból hányok. Másodszor, mióta a bátyám kivonszolt a Beige hátsó kijáratán. Sandro lelőtte a pasast, aki megölte Vi-t, Enrico és a fiúk pedig végeztek Fitzgerald további két emberével. Don Tito a sötétített üveges Mercedesében röviddel a lövöldözés után elhagyta a klubot, és valószínűleg ez mentette meg az életét. Ha Sandro vagy én megtaláljuk, már nem élne.

– El kell tűnnünk innen – morogja a bátyám és megindul a kocsi felé anélkül, hogy rám nézne.

Kurvára ki van akadva rám, de biztos, hogy nem jobban, mint ahogy én saját magamra. Azzal a céllal jöttem ide, hogy megmutatom, felelősségteljesen végzem a munkám . Hogy képes vagyok egy donnal a klánjaink közötti békéről tárgyalni, de mi lett belőle? Vérfürdő. Nem vagyok ártatlan szent. Öltem már embert. Kínoztam meg fickókat, azért, hogy információt szedjek ki belőlük. Huszonkét módját ismerem annak, hogyan ölhetek meg valakit puszta kézzel. Nem fosom össze magam a veszélytől. Egyetlen dolog van, amitől tartok; az, hogy a családom tagjainak baja eshet. Igaz, Violet nem volt a családom, de a barátnőm volt, és felelősséggel tartoztam a biztonságáért. Csúfosan csődöt mondtam.

४

Belépek a lakásba, a hátam mögött surrogva becsukódik a liftajtó. A zakó cafatokban lóg rajtam, kibújok belőle és hagyom, hogy a földre essen. A tagjaim ólomsúlyúnak tűnnek, ahogy átmegyek az előtéren, egyenesen be a nappaliba. Kilazítom a nyakkendőm és vele együtt az ingem, és megállok az ablak előtt. Az üveg visszatükrözi a sziluettemet. Bár az ingemet vérfoltok borítják, azért így is kurva elegánsan nézek ki. Leszámolni mindig öltönyben megyünk. Bertone szokás. Zsibbadtan meredek ki az ablakon, le a város éjszakai fényeire, és elkezdem lecsatolni az alkaromról meg a derekamról a késtartó tokot meg a pisztolytáskát. Leeresztem őket magam mellé a földre. Valami csípi a szememet; a homlokomon lévő sebből vér szivárog lefelé. Letörlöm az ingem ujjával és elindulok a jéggép felé. Félig töltöm vele a poharat, de egyet kiveszek és erősen a homlokomhoz dörzsölöm, amíg szét nem olvad a kezemben teljesen. Állott vér szaga csapja meg az orromat, de ez nem a sajátom. Az ingemből árad, a halott ellenségeim vére. Azt is leveszem és a szemetes felé rúgom a földön. Aztán töltök magamnak egy pohár Dalmore Scotch-t és lerogyok az egyik fotelba, az ablakkal szembe. Kortyolok egy nagyot, aztán két ujjamat beledugom az italba, és az alkoholt szétkenem a homloksebemen. Csíp, de legalább fertőtlenít. A lakás csendje úgy nehezedik rám, mint egy hatalmas, fekete pokróc. Fojtogató és nehéz.

A tegnapi balhé után a Beige-ben, nem hagyhattuk megtorlatlanul az árulást. Fitzgerald a saját területére hívott minket, ahol szavatolnia kellett volna a biztonságunkat, ehhez képest az életünkre törtek. Ha engem támadnak meg, vagy azt, aki hozzám tartozik, az hadüzenet az egész famíliának. A mottónk: megtámadsz valamelyikünket? Mindannyiunkat megtámadsz. Kiállunk és bosszút állunk egymásért, ezért vagyunk még életben. Nem világos, hogy a don maga szervezte-e meg az akciót, vagy tőle függetlenül történt, de ez a lényeget tekintve nem is fontos. Ha ő tette, halált érdemel érte. Ha a tudtán kívül történt, az még nagyobb gáz. Csak egy gyengekezű, hasznavehetetlen vezetővel történhet ilyesmi, aki nem alkalmas a feladatra, hogy másoknak parancsoljon.

Tegnap nem tettünk semmit a zsaruk miatt, de ma lecsapott a Bertone klán. Öt Fitzgerald és Bruscetta érdekeltség alá tartozó szórakozóhelyet és raktárhelyiséget taroltunk le és gyújtottunk fel. Az öreg Fitzgeraldot és a családját nem találtuk meg, de az emberei közül legalább egy tucattal leszámoltunk. Én magam néggyel végeztem, és bár világos, hogy ez Violetet már nem hozza vissza az életbe, a halálát megbosszultam. A ma éjszakai tisztogatás jelzés volt az egész keleti partnak, hogy a Bertónék még mindig a legerősebb klán a Cosa Nostra családban, és aki ujjat húz velünk, az könnyen otthagyhatja a fogát. Visszaállítottuk a becsületünket és a nevünkön esett sértést vérrel mostuk le.

Két katonát vesztettünk el a harcban, és az ő családjaikról ezután is gondolkodni fogunk. A fiatal özvegyeknek apám férjet fog keresni, aki továbbra is a gondjukat viselni, az árvákat iskoláztatni fogjuk. Ez a kötelességünk, és egy Bertone mindig tartja a szavát.

Nincs semmi gondom a sötétséggel, az éjszaka az életterem. De a csend megőrjít. A halotti némaság, ami körbevesz, baszakodik az agyammal, és nagyon csúnya gondolatokat ébreszt bennem. Kiiszom a piámat, felállok és a fali konzolnál rányomok a lejátszási listára. Mindegy hogy mi szól, csak a csendet ne halljam.

४

Kinyitom a szemem és az első, amit megérzek, hogy rohadtul hasogat a fejem. Mozdulni sem merek, mert érzem, hogy ha megpróbálok felülni, azonnal kidobom a taccsot. Azt tudom, hogy tegnap volt Vi temetése, de fogalmam sincs, hogy éltem túl a napot. Valószínűleg úgy, hogy gyakorlatilag magamnál sem voltam. Csont részegen mentem ki a temetőbe és utána is csak tovább piáltam. Talán Enzo hozott haza, vagy a bátyám, már nem emlékszem. Nem, Sandro mégsem lehetett, mert ő két hete, a leszámolás óta nem beszél velem. Nem hibáztatom érte. Ha tehetném, én is elkerülném magam jó messzire.

४

Casino Royal, Atlantic City

– El ne menj sehova, szépségem! Szerencsét hozol. Nyerő szériában vagyok – húzom közel magamhoz a fekete hajú bombázót, és alaposan lesmárolom.

Hozzám dörgöli méretes melleit, és a fülembe duruzsol:

– Eszemben sincs. Csak rendelni akartam még valami piát magunknak.

– Ez fasza ötlet, szivi.

Felemelem a kezem és intek egy pincérnek kinéző ürgének, hogy töltse újra a poharainkat.

Dél óta játszom, de a Blackjackhez túl tompa az agyam az elmúlt éjszaka miatt. Rulettre váltottam, és mióta alaposan megdöngettem a klotyóban ezt a Puerto Ricó-i prostit, egyhuzamban nyerek. Ő az én szerencsecsillagom, eszembe sincs elengedni magam mellől.

– Nem bánod, ha idehívom a barátnőmet? – kérdi hízelegve, és a fülcimpámat nyalogatja közben. – Szexológus. Doktorátusa van anális szexből. Bírni fogod.

Bambán meredek rá. Ez most vicc akart lenni? De tulajdonképpen mindegy is. Minél többen vagyunk, annál jobb a buli.

– A barátnődnek is olyan jó a segge, mint neked?

– De még mennyire – kacsint rám, hátranyúl és maga mellé húz egy vörös hajú lányt nagy, zöld szemekkel.

Baszki! A vörös a gyengém. Közben megérkeznek az italaink. Leveszem az egyiket a tálcáról és kortyolni kezdem, közben le sem veszem a szemem az új csajról, aki kihívóan beszívja az alsó ajkát. Tudom, hogy le akarnak húzni, nem ma jöttem le a falvédőről. De őszintén szólva leszarom. Ők engem használnak, én meg őket. Így megy ez, és nekem semmi kifogásom ellene. A mutatóujjammal közelebb hívom magamhoz a kis vöröset, és felé nyújtok egy narancs színű, ezerdolláros zsetont.

– Lássuk szerencsét hozol-e.

Felcsillan a szeme, kipirult arccal pislant a barátnőjére. Ha elbukom az ezer dolcsit, elzavarom a picsába, ha nyerek, neki is lesz egy jó estéje. Megfogja a kezem, és a szájához húzza. Lassú, érzéki csókot nyom a zsetonra, aztán eltolja magától. Visszafordulok az asztal felé és alaposan megnézem a választékot. Street-re teszem a tétet, méghozzá a 25, 26, 27-es számoszlopra. A golyó körbe-körbe gurul, aztán a krupié elkiáltja magát, hogy „Rien ne va plus!”. De mielőtt befejezhetné, meggondolom magam és átcsúsztatom a zsetont két oszloppal arrébb, a 19, 20, 21-es oszlopra. A csajok lábujjhegyen állnak és ugrálva drukkolnak mellettem. A golyó lassulni kezd, mindenki a lélegzetét visszafojtva lesi, hogy hol áll meg, és ekkor megzizzen a mobil a zsebemben. Picsába! Próbálok nem tudomást venni róla, de kitartóan csörög tovább. A golyó végre megállapodik a 20-as lyukban, és a csajok mellettem örömujjongásban törnek ki és visítva két oldalról a nyakamba borulnak. Hangosan nevetünk, koccintunk és felváltva csókolózom velük. Úgy látszik, szerencsés napom van. Most kéne abbahagynom, amíg tart a nyerő széria, felpakolni a csajokat és a szobámban ünnepelni tovább.