Szabó Magda

Az ajtó

Jaffa Kiadó
Budapest
2025

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2016
© Jaffa Kiadó, 2016, 2025

A borító a Library of Congress, Prints & Photographs Division
LC-J7-1234 számú képének felhasználásával készült

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borító- és sorozatterv, tördelés: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 615 57 1543 3

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

Az ajtó

Ritkán álmodom. Ha mégis, verejtékben fürödve riadok fel. Ilyenkor visszadőlök, megvárom, míg a szívem megnyugszik, s eltűnődöm az éjszakák kivédhetetlen, mágikus hatalmán. Gyerekként vagy fiatalon nem álmodtam se jót, se rosszat, csak az öregség sodorja újra meg újra felém a múlt hordalékából keményre gyúrt iszonyatot, amely azért olyan riasztó, mert feszesebbre komponált, tragikusabb, mint bármikor is átélhettem volna, hiszen a valóságban egyszer sem történt meg velem az, amitől sikoltozva ébredek.

Az én álmaim hajszálra egyforma, visszatérő látomások, én mindig ugyanazt az egyet álmodom. Állok a kapunkban a lépcsőház alján, a drótszövettel megerősített, betörhetetlen üvegű vasrámás kapu belső oldalán, és megpróbálom kinyitni a zárat. Kinn az utcán mentőkocsi áll, az egészségügyiek üvegen át beirizáló sziluettje természetellenesen nagy, dagadt arcuknak udvara van, akár a holdnak. Forog a kulcs, de hiába küszködöm, nem tudom kinyitni a kaput, pedig nekem be kell engednem a mentőket, különben későn érkezik a betegemhez. Ám a zár meg se moccan, áll a kapu, mintha vasrámájába forrasztották volna. Segítségért kiáltok, de nem figyel rám senki a három emelet lakói közül, nem is teheti, hiszen – jövök rá – csak tátogok, üresen, mint a hal, az álombeli rémület csúcsa annak a tudatosodása bennem, hogy nemcsak nem tudok ajtót nyitni a segítségnek, de meg is némultam. Saját sikolyom riaszt fel ilyenkor, villanyt gyújtok, megpróbálom leküzdeni a légszomjat, ami mindig elfog az álom után, köröttem hálószobánk ismerős bútorzata, ágyunk fölött a családi ikonosztáz, fátermörderes,[1] sujtásos dolmányú, magyar barokkot vagy biedermeiert viselő, mindent látó, mindent értő őseim, egyedüli tanúim rá, hányszor futottam éjjelente kaput nyitni mentőnek, mentőkocsinak, hányszor képzeltem el, míg az elnémult utcák ismerős nappali zaja helyett csak a kitárt kapu mögül beözönlő éjszakában moccanó ágak, osonó macskák vertek valami neszt, mi volna, ha egyszer hiába tusakodnám vele, és nem fordulna a kulcs.

A képek mindent tudnak, legjobban azt, amit leginkább próbálok elfelejteni, ami már nem álom. Hogy egyszer, életemben egyetlenegyszer nem az alvás agyvérszegénységében, hanem a valóságban is feltárult énelőttem egy ajtó, amelyet akkor se nyitott volna ki, aki odabenn magányát és tehetetlen nyomorúságát védte, ha már ropog is feje fölött az égő háztető. Azt a zárat csak nekem állt hatalmamban megmozdítani: aki a kulcsot megforgatta, jobban hitt nekem, mint az Istennek, és én is azt hittem magamról abban a végzetes percben, isten vagyok, bölcs, megfontolt, jó és racionális. Tévedtünk mind a ketten, az is, aki bízott bennem, és én is, aki elbíztam magamat. Most már voltaképpen mindegy, mert ami történt, nem lehet jóvátenni. Hát csak jöjjenek időnként koturnussá magasított egészségügyi cipőikben a tragikus álarcon a mentők sapkáját viselő Erinnüszek, és sorakozzanak fel az ágyam körül, kezükben mindkét élükön kifent kardokkal, az álmaimmal. Én minden este úgy oltok villanyt, hogy várom őket, és számolok vele, alvó fülemben mindjárt felberreg a csengő, amelynek hangjára sodorni kezd a nevenincs iszonyat a soha meg nem nyíló álombeli kapu felé.

Az én vallásom nem ismeri az egyéni gyónást, mi a pap szájával ismerjük el, bűnösök vagyunk, kárhozatra méltók, mert minden módon vétettünk a parancsolatok ellen. Mi úgy kapunk feloldozást, hogy Isten nem kíván tőlünk se magyarázkodást, se részleteket.

Én most adok.

Ez a könyv nem Istennek készült, aki ismeri zsigereimet, nem is az árnyaknak, akik mindenre tanúk, és figyelik ébrenlétem és álmaim óráit, hanem az embereknek. Bátran éltem idáig, remélem, meghalni is így fogok, bátran és hazugság nélkül, de ennek az a feltétele, hogy kimondjam: én öltem meg Emerencet. Ezen az se módosít, hogy nem elpusztítani akartam, hanem megmenteni.

A kötés

Mikor legelőször tárgyaltunk egymással, meg szerettem volna nézni az arcát, és zavarba hozott, hogy nem adott rá lehetőséget. Úgy állt előttem, mint egy szobor, rezzenéstelenül, nem vigyázzban, inkább egy cseppet megdőlten, homlokából alig érzékeltem valamit, még akkor nem tudtam, hogy csak a halálos ágyán láthatom meg majd fejkendő nélkül, addig mindig lepel alatt jár, mintha nagyon vallásos katolikus vagy sábeszülő zsidó nő volna, akinek hite tiltja, hogy fedetlen fejjel az Úr közelébe merészkedjék. Nyári nap volt, olyan, ami semmiféle védelmet nem indokolt vagy igényelt, violába hajló alkonyi ég alatt álltunk a kertben, s ő nem illett a rózsák közé. Az ember megérzi, ki milyen virág volna, ha növénynek születik, neki bizonyos, hogy nem volt közege a rózsa, a majdnem szemérmetlen kármin tárulkozás, a rózsa nem ártatlan virág. Hogy az nem volna Emerenc, mindjárt megéreztem, de még semmit nem tudtam róla, azt legkevésbé, hogy akkor mi volna hát.

A kendő úgy lepte a fejét, hogy árnyékot vetett a szemére, később fedeztem fel, hogy szivárványhártyája kék. Szerettem volna tudni, milyen a haja, de hát azt mindaddig eltakarta, amíg azonos volt önmagával. Fontos perceket éltünk ezen a kora estén, döntenünk kellett mindkettőnknek, vállalhatjuk-e egymást. Mi pár hete laktunk új, a réginél lényegesen nagyobb otthonunkban, ahol addig éltünk, az egyszobás lakás rendben tartásához nem kellett nekem segítség már csak azért sem, mert tíz évre befagyasztott pályám épp csak újraindulóban volt még, s itt, az új helyen vált belőlem főfoglalkozású író, megnövekedett lehetőségekkel és számtalan, hol az íróasztalhoz szegező, hol hazulról elparancsoló kötelezettséggel. Hát ezért álltam akkor szemben a kertben a hallgatag öregasszonnyal, addigra már nyilvánvaló volt, ha valaki át nem vállalja tőlem a háztartás tennivalóit, aligha tudom publikálni, amit a hallgatás évei termeltek, se létrehozni, ami mondanivalóm még volna. Mikor befejeztük a költözködést könyvtárnyi könyvünkkel és kíméletre szoruló, rozoga bútorainkkal, azonnal tájékozódni kezdtem házi segítség ügyében. Minden környékbeli ismerőst megkérdeztem, végül egy hajdani iskolatárs oldotta meg a gondjainkat, azt mondta, az ő testvérénél egy öregasszony tart rendet számtalan éve már, többet ér akármilyen fiatalnál, azt szívből ajánlhatja, csak legyen számunkra ideje. Garantálja, az illető nem gyújtja fel cigarettával a házat, nem lesznek férfiügyei, nem visz el semmit, legfeljebb hoz, ha megkedvel bennünket, mert szenvedélyes ajándékozó. Férje sose volt, se gyereke, valami unokaöcs látogatja rendszeresen, és egy rendőrtiszt, mindenki kedveli a környéken. Melegen, tisztelettel beszélt róla, közölte, házmester is Emerenc, így csaknem hatósági személy, remélte, elfogad bennünket, mert ha nem nyerjük meg a tetszését, nincs az a pénz, amiért munkát vállalna.

Nem volt biztató az ügy indulása, maga Emerenc se volt nyájas, mikor megkértem, fáradjon át alkalmilag hozzánk egy kis beszélgetésre. Annak a háznak az udvarán találtam rá, amelynek a házfelügyelője volt – közel élt hozzánk, annyira közel, hogy erkélyünkről láthattam az otthonát. Rengeteg ruhát mosott, egészen régimódi eszközökkel, üstben, nyílt lángon főzte az ágyneműt, és nagy fakanállal emelgette a lepedőket az amúgy is kínzó hőségben. Tűz sugározta körül, magas volt, csontos, öregnek is valahogy hatalmas, nem kövér, de izmos, erőt sugárzó, mint egy Walkür, a kendője is olyanformán volt a fején, mint egy harci sisak. Beleegyezett, hogy felkeressen, emiatt állhattunk együtt azon az alkonyon a kertben. Némán figyelt, míg elmondtam, mi volna nálunk a tennivalója, míg beszéltem, az jutott eszembe, sose hittem el írónak, ha azt közölte valami múlt századi nagyregényben, hogy valakinek olyan az ábrázata, mint a tó. Megszégyenültem, mint már annyiszor, ha kételkedni mertem a klasszikusokban: Emerenc arca egyszerűen nem volt máshoz hasonlítható, mint a sima, jelzéstelen, hajnali víztükörhöz. Nem tudtam, őt mennyire érdekli az általam kínált lehetőség, szüksége nem volt sem állásra, se pénzre, az látszott egész mivoltán, nekem lett volna iszonyúan fontos, hogy vállalja, ám az a tótükör arc a rituális kellékre emlékeztető kendő árnyékában sokáig nem árult el semmit. Emerenc akkor sem emelte fel a fejét, mikor végre felelt: lehetséges, hogy visszatérhetünk az ügyre, mert az egyik otthon, ahol dolgozik, nemkívánatos munkahellyé vált, részeg ott férj, feleség, züllik a nagyfiú, nem tartja meg őket. Amennyiben valaki igazol bennünket, és meggyőzi őt, hogy nálunk senki sem izgága, nem is iszákos, lehet szó a dologról. Elképedve hallgattam, először történt meg, hogy valaki referenciát kívánt volna mirólunk. „Akárki szennyesét nem mosom” – mondta Emerenc.

Tiszta, komoly szopránja volt. Régóta élhetett a fővárosban, mert ha valamikor nem képeznek nyelvésznek, már nem veszem észre a magánhangzóin, hogy a mi vidékünkről származhatott. Megkérdeztem, valóban hajdúsági-e, azt hittem, megörül a kérdésnek, de csak bólintott, elismerte, Nádoriból került a fővárosba, pontosabban Nádori testvérfalujából, Csabadulról, de azonnal témát változtatott, mint aki jelezni akarja, ezzel a kérdéssel nem óhajt foglalkozni. Mint annyi minden, az is csak évekkel később derült ki, firtatónak és tolakodónak érezte a kérdést, nem volt szándékában emlékezni. Emerenc nem tanulta Hérakleitoszt, mégis többet tudott nálam, aki ha csak tehettem, folyton hazaszaladgáltam az elhagyott városba, kerestem az eltűntet, a visszahozhatatlant, a házak árnyékát, amely valaha arcomra borult, elvesztett egykori otthonomat, és persze nem találtam semmit, mert hol kanyargott már az a folyó, amelynek cseppjei között az én életem cserepei sodródtak. Emerenc bölcsebb volt annál, semmint megpróbálkozzék azzal, ami lehetetlen, energiáját arra tartogatta, ami múltjáért a jövőben még megtehető, de persze mindennek a megértése még messze rejtőzött az időben.

Azon a napon, amelyen először hallottam ezt a két helynevet: Nádori és Csabadul, csak azt éreztem meg, ne igen emlegessem, valami okból ez a két szó tabu. Hát ha az, akkor beszéljünk reális dolgokról. Azt hittem, órabérben állapodunk meg, az lett volna számára az előnyösebb, de egyelőre dönteni sem kívánt, közölte, akkor határozza meg, mit fizessek neki, ha már van rólunk fogalma, s tudja, mennyire vagyunk hanyagok, rendetlenek, és mennyi munkája lesz velünk. Igyekszik megszerezni rólunk az információt – nem az osztálytárstól, mert az elfogult –, ha megkapta, nemleges válasz esetén is jelentkezik. Csak néztem utána, ahogy elballagott, volt egy kísértő pillanat, mikor az jutott eszembe, olyan szabálytalan öregasszony ez, hogy talán mindenkinek az volna az előnyös, ha nem vállalná a munkát, még nem késő, én utánakiáltok, hogy az ügy nem aktuális. Nem kiáltottam. Emerenc egy kurta hét múlva visszatért, persze addig is találkoztam vele nemegyszer az utcán, de csak köszönt, és elosont mellettünk, mint aki nem akarja sem elsietni a döntést, sem értelmetlenül magára csapni a meg se nyitott ajtót. Amikor becsöngetett, láttam, ünneplőt visel, azonnal értettem, mit jelent az öltözék, zavartan topogtam mellette a gyéren takaró napozóban. Feketét viselt, hosszú ujjú, finom szövetruhát, spanglis[2] lakkcipőt, s mintha abba se hagytuk volna a múltkori tárgyalást, közölte, másnap megkezdi a munkát, és a hónap vége felé már meg tudja majd mondani, mennyi legyen a havibére. Közben mereven nézte meztelen vállamat, örültem, hogy legalább a férjemen nem talál kivetnivalót, az zakóban, nyakkendőben ült a harmincfokos hőségben, kánikulában sem változtatott soha a háború előtti Angliában kialakult szokásain. Ők ketten úgy voltak felöltözve ott mellettem, mintha egy csak számukra érzékelhető, primitív közösségnek akarnának példát mutatni, amibe én is beletartozom, s rá szeretnének vezetni az emberi méltósághoz illő külsőségek tiszteletére. Ha valamikor valaki, ezen a kerek világon egyedül a férjem hasonlított bizonyos normák tekintetében Emerenchez, nyilván ezért nem tudtak sokáig igazán közel kerülni egymáshoz.

Az öregasszony kezet nyújtott mindkettőnknek, egyébként, ha csak elkerülhette, nem érintett meg, ha én nyúltam utána, elhárította az ujjaimat, mintha legyet hajtana, ám akkor este nem beállt hozzánk, az nem lett volna méltó vagy illendő: Emerenc felcsapott. Távoztában úgy búcsúzott a férjemtől: „Jó éjszakát kívánok a gazdának.” Az csak nézett utána, nem volt a földkerekségen még egy ember, akire olyan kevéssé illett volna a gyönyörű szó, mint őrá. Egyébként holtáig így szólította, időbe telt, míg a férjem megszokta új nevét, és felelt rá.

Hogy Emerenc mennyi időt tölt az otthonunkban, éppúgy nem szabályozta megegyezés, mint érkezései időpontját. Elképzelhető volt, hogy nem látjuk egész nap, éjjel tizenegykor viszont megjelenik, be ugyan nem jön, de hajnalig konyhát, kamrát takarít, az is megeshetik, hogy másfél napig nem használhatjuk a fürdőszobát, mert a kádba beáztatta a szőnyegeket. Szeszélyes munkaideje elképesztő teljesítménnyel párosult, az öregasszony úgy dolgozott, mint egy robot, önmagának sem irgalmazva emelgetett emelgethetetlen bútordarabokat, volt a munkabírásában és erejében valami emberen túli, már-már riasztó, annál is inkább, mert voltaképpen szüksége se volt arra, hogy annyit vállaljon, Emerenc szemmel láthatólag a munkában élte ki magát, szeretett dolgozni, nem tudott mit kezdeni az üres órákkal. Mindent, amit csinált, hibátlanul végzett, járt-kelt a helyiségekben többnyire némán, nemhogy bizalmaskodó nem volt, vagy kíváncsi, de került minden felesleges beszédet. Sokat kért, többet, mint képzeltem, de sokat is adott. Ha vendégeket jeleztem, vagy váratlanul beállított valaki, megérdeklődte, óhajtom-e, hogy segítsen, ilyenkor többnyire kivédtem az ajánlkozását. Nem óhajtottam baráti körünkkel tudatosíttatni, hogy a saját otthonunkban nekem nincs nevem, Emerenc csak a férjem számára talált megszólítást, én nem voltam sem írónő, sem asszonyom, nem szólított sehogy sem addig, míg végképp el nem tudott helyezni az életében, míg rá nem jött, neki, az ő viszonylatában, ki vagyok, mi az a hívó szó, ami rám illik. Persze ebben is neki volt igaza, mert valamifajta indulat nélkül bármely definíció pontatlan.

Emerenc, sajnos, tökéletes volt minden tekintetben, néha nyomasztóan az, félénk elismerő szavaimra nem titkolta, nem kívánja az állandó visszajelzést, ne dicsérgessük, ő nagyon is tisztában van a teljesítményével. Mindig szürkét viselt, csak ünnepnapon vagy különleges alkalommal feketét, naponta váltott melles köténnyel védte a ruháját, a papír zsebkendőt megvetette, recsegőre keményített hófehér vászonkendőket használt helyette. Valósággal boldoggá tett a felfedezés, mikor felfedeztem, mégiscsak vannak gyöngéi is, például olykor minden indokolás nélkül vagy egy fél napig bármit kérdeztem tőle, hallgatott, dörgés-villámláskor meg észre kellett vennem: retteg a vihartól. Ha zivatar közeledett, levágta, ami volt a kezében, bejelentés és magyarázat nélkül hazarohant, és elbújt az otthonában. Öregkisasszony, nem lehet meg mánia nélkül – közöltem a férjemmel, ő rázta a fejét. Ez a rettegés több is meg kevesebb is a mániánál, mondta. Nyilván oka van, csak nem olyasmi, ami szerinte ránk tartozik, de hát közölt bármikor is valami valóban lényegest magáról? Emlékezzem csak: soha; Emerenc nem beszédes.

Már több mint egy éve dolgozott körülöttünk, mikor meg akartam kérni, vegyen át helyettem egy aznap délutánra jelzett csomagot, a férjem vizsgáztatott, engem meg csak azon az egy napon tudott fogadni a fogorvos. Kirajzszögeztem az ajtónkra egy cédulát, a küldönc hol és kit keressen a távollétünkben, s átfutottam Emerenchez, akinek elfelejtettem szólni takarításkor, mit lásson el helyettem, épp akkor végzett nálunk, pár perce ha otthon lehetett. Ajtaja meg se moccant a kopogtatásomra, de hallottam, motoz odabenn, s a tünet, hogy a kilincs béna, nem volt szokatlan élmény, Emerenc ajtaját nyitva még nem látta senki, ha nagy nehezen ki is lehetett imádkozni azután, hogy egyszer hazament, azonnal bereteszelt mindent, ezt mindenki megszokta már a környéken. Bekiáltottam, siessen, mert mennék, volna valami megbízásom, először változatlan csend fogadta a hangomat, de mikor rávertem a kilincsre, úgy penderült ki, hogy attól féltem, megüt. Bevágta maga mögött az ajtaját, azt rikoltotta, ne zargassam munkaidő után, ez nincs benne a fizetésében. Álltam megszégyenülten, nyakig pirulva a sajátságos ordítozásra, aminek nem volt indoka, hiszen ha valami elemezhetetlen okból méltóságán alulinak érzi, hogy visszahívom felségvizeiről, megmondhatná csendesebben is. Elmakogtam, mire kérném, nem is válaszolt, csak állt előttem, farkasszemet nézett velem, és olyan volt a tekintete, mintha kést vágtam volna a karjába. Jó. Illedelmesen elköszöntem, hazamentem, lemondtam telefonon a fogorvost, a férjem már útnak indult, csak én maradhattam otthon csomagot várni. Még olvasni se volt kedvem, ténferegtem a lakásban, tűnődtem, mit csináltam ügyetlenül, miért ez az érzékelhetően sértésnek szánt, szenvedélyes elutasítás, ami méghozzá nem is jellemző az öregasszonyra, aki úgy tudott viselkedni, hogy néha már-már zavaróan formális volt.

Sokáig voltam egyedül. Hogy a nap tökéletesen elsavanyodjék, a csomag nem érkezett meg, hiába vártam, a férjem sem jött haza a szokott időben, a vizsgák végeztével együtt maradt a tanítványaival, én egy reprodukciós albumot lapozgattam, mikor meghallottam, hogy fordul a kulcs odakinn. Nem hallottam azt a szót, amivel egymást köszöntöttük, ebből tudtam meg, hogy nem a férjem tért vissza, Emerenc jött át, akit ezen a kínos estén egyáltalán nem kívántam viszontlátni. Mostanra nyilván már lehiggadt – gondoltam –, és elnézést kér. Ám Emerenc be se nézett, be se szólt, hallottam, a konyhában ügyködik valamivel, rövidesen csattant a zár, el is ment. Mikor a férjem megjött, és kiszaladtam szokott vacsoránkért, a két pohár kefirért, egy hidegtálat leltem a jégen, rózsapiros csirkemelleket, melyeket valaki előbb szeletekre metélt, majd újra összeállított, olyan szakértelemmel, mint egy sebész. Másnap, hogy megköszöntem Emerencnek engesztelő lakomáját, és visszanyújtottam neki a tisztára mosott edényt, nemcsak nem mondta azt, szívesen, váljék egészségünkre, de letagadta a csirkét tálastul, az edényt se fogadta vissza, megvan ma is. Az egy sokkal későbbi telefonból derült ki, mikor hajszolni kezdtem a nem kézbesített csomagot, hogy ok nélkül rostokoltam otthon egész délután, a csomag a kamrában van az alsó polc alatt, áthozta a csirkével együtt, mert kinn strázsált a kapu előtt, a kézbesítőnek betűre elmondta, amit üzentem, anélkül, hogy velem közölte volna, átvette a küldeményt, aztán visszaolvadt a lakásába. Ez fontos epizódja volt az életünknek, mert ettől fogva sokáig azt éreztem, kicsit hibbant ez az öregasszony, sajátságosan működő elméjével számolnunk kell a továbbiakban.

Hitemben sok minden megerősített, leginkább az az információ, amihez a vele egy villában élő, a környéken ezermester néven emlegetett, szabad idejében mindig barkácsoló díjbeszedő révén jutottam, hogy mióta itt lakik, ezer éve, nemigen járt Emerenc otthonában az előtéren túl a lakók közül senki, mert sosem ereszt vendéget a szobájába, és azt is rossz néven veszi, ha valaki váratlanul kiszólítja hazulról. A macskáját őrzi odabenn, azt nem engedi kijárni, hallják az állatot nyávogni olykor, de látni abból, mi van odabenn, semmit nem lehet, mert minden ablakát soha meg nem nyitott fatáblák takarják. Mit óvhat ott a macskán kívül, ki tudná megmondani, bár ha van valóban becses holmija, nem jó módszer a zárkózás, így bárki azt hiheti, komoly értéket dugdos, egyszer még majd leütik miatta. El nem jár a környékről, legfeljebb, ha valakit temetnek az ismerősei közül, azt elkíséri az utolsó útra, de mindig úgy siet haza, mintha állandóan veszedelemtől félne. Ne sértsen, ha esetleg nem tudok hozzá bejutni, a saját rokonát, Józsi öccse fiát meg az alezredest is az előtérben fogadja télen-nyáron, azok rég tudomásul vették, hogy nekik is tilos a bemenetel, de csak nevetnek rajta, megszokták.

Elég riasztó portrét érzékeltem a szavak nyomán, ettől csak nyugtalanabb lettem. Hogy lehet ilyen elzártságban élni? És miért nem engedi ki az állatot, ha tartja, hiszen a villában külön elkerített darab kertje van. Voltaképpen mindaddig sérült agyúnak képzeltem, míg egyszer egyik állandó hódolója, a laboráns özvegye, Adélka epikai igényű, terjedelmes előadásából ki nem derült, Emerenc első számú valamikori macskája nagy vadász volt, meg-megtizedelte a háború alatt odaköltözött egyik lakó, egy galambtenyésztő állományát, aki radikálisan megoldotta a helyzetet, mert mikor Emerenc kifejtette, a macska nem egyetemi tanár, hogy szóval meg lehessen győzni, és sajnos benne van a természetében, hogy ha jóllakatják is, szívesen öl, egy szóval se kérte Emerencet, tartsa otthon a jószágát zár alatt, hanem megfogta és felakasztotta a derék vadászt az Emerenc kilincsére. Hogy az öregasszony hazaérve megállt a már kinyúlt tetem előtt, még ki is oktatta formás beszédben: ő sajnos kénytelen a maga választotta eszközökkel megoltalmazni családja egyetlen garantált táplálékát és kenyérkereseti forrását.

Emerenc nem szólt egy szót sem, lebontotta a macskát a drótról, mert a kivégző nem kötelet, drótot alkalmazott, riasztó hulla volt a kandúr, gégéje szabadon tátongott, az öregasszony a kertben elhantolt és akkor még nem exhumált Szloka úr sírjába temette, emiatt külön meghurcolták, mert a macskahóhér ráhozta a rendőrséget, szerencsére az ügy elsimult. Áldást a summás intézkedés amúgy sem hozott a galambászra, Emerenccel nem tudott összeveszni, az átnézett rajta, s ha hivatalos dolga volt vele, parlamenter útján tárgyalt, az ezermesterrel üzent neki, ellenben mintha valami fekete szolidaritás kötötte volna össze az állatokat, sorra felfordultak a galambok. Akkor szállt ki újra a rendőrség; az alezredes, aki látogatja, akkor még csak alhadnagy volt. A galambász mérgezés vádjával jelentette fel Emerencet, ám a felboncolt galambok gyomrában nem találtak mérget, a kerületi állatorvos megállapította, ismeretlen vírusú madárvész végzett velük, mások galambjai is elhulltak, felesleges ilyesmi miatt zaklatni lakótársat és hatóságot egyaránt.

Akkor összefogott a ház a macskagyilkos ellen, a legtekintélyesebb házaspár, Brodarics úrék beadványt nyújtottak a tanácshoz, mely szerint őket az alvásban zavarja a hajnali örökös burrogás, az ezermester azt jelentette, a galambok mindig az ő erkélyükre hullatják a piszkot, a mérnöknő panaszt tett, allergiás tüneteit a galambok okozzák, a tanács ugyan nem kötelezte a galambászt az állomány feloszlatására, de figyelmeztette, a ház csalódott volt, mert megtorlást kívánt Emerenc akasztott macskája miatt, valódi büntetést.

Az is eljött: a hóhért megint csak veszteség érte, újonnan beszerzett madárraja éppolyan titokzatos módon elpusztult, mint a régi. Még egyszer megpróbálkozott feljelentéssel, az alhadnagy akkor már nem végeztetett orvosi vizsgálatot, hanem irtózatosan lehordta az agyonterhelt rendőrség értelmetlen zaklatása miatt, ebből végre levonta a tanulságot, az előtérben fennhangon megátkozta Emerencet, akinek utolsó akcióképpen rábizonyíthatatlanul bár, de kivégezte új macskáját is, és elköltözött zöldövezetbe. Végleges távozása után újabb és újabb, a házfelügyelő ellen emelt vádakkal gyötörte a hatóságokat. Emerenc annyi szelíd derűvel, olyan bölcs humorral állta a hajszát, hogy tanács és rendőrség egyformán megszerette, egyetlen őt vádló beadványnak sem lett következménye, megszokták, hogy az öregasszony személye úgy vonzza a névtelen gyanúsítgatást, mint mágneses hegy a villámokat. A rendőrségen külön dossziét nyitottak Emerencnek, elrakták a változatos anyagot, csak legyintettek, ha egy-egy levél jött, nem volt az a kezdő nyomozó, aki fel ne ismerte volna a galambász szókincsét, barokkosan körülményes fogalmazását. Időnként el-elnézett egy rendőr csak úgy, kávézni, beszélgetni Emerenchez, a ranglistán emelkedő alezredes egyenesen odakapott hozzá, ha új fiú jött, azt bemutatták, Emerenc kolbászt készített, pogácsát, palacsintát, mikor kinek mire volt kedve, minden vidéki rendőrt elhagyott falujára, saját nagyanyjára, távoli családjára emlékeztetett, nem is bosszantották azzal, hogy elárulják neki, a vádak közt az is szerepel, zsidókat ölt meg és rabolt ki a háború idején, az amerikaiak kémje, titkos leadót kezel, otthonában orgazda-tevékenységet folytat, és kincset rejteget. Igazában voltaképpen Adélka beszámolója után nyugodtam meg, leginkább akkor, amikor egy elveszett személyazonossági igazolvány miatt be kellett mennem a rendőrségre. Az alezredes éppen átment a csarnokon, hogy az adataimat diktáltam, felfigyelt a nevemre, leültetett magánál, míg az új okmányt kiállították. Meg voltam győződve róla, munkáimat ismeri, annak szól a figyelmesség, aztán kiderült, tévedtem. Egyébről sem akart hallani, csak arról, hogy van, mit csinál Emerenc, tőle hallotta, nálunk is dolgozik már, és az érdekelte, Józsi öccse fiának kislánya visszakerült-e már a kórházból. Azt se tudtam, hogy az a gyermek él. Azt hiszem, kezdetben féltem Emerenctől.

Több mint húsz évig gondoskodott rólunk, de az első öt évben műszerrel ki lehetett volna mérni a lengőszöget, amelyet érintkezésünknek engedélyezett. Én barátkozó vagyok, szívesen beszélgetek idegenekkel is, Emerenc csak a legszükségesebbek közlésére vállalkozott, sietett a gondosan elvégzett munkával, mert mindig megszámlálhatatlan egyéb tennivalója vagy programja is volt. Élete betöltötte a nap huszonnégy óráját, s holott senkit be nem engedett a falai közé, nála futottak össze a hírek, az előtér a lakása előtt olyan volt, mint a telexszoba, mindenki mindent jelentett, halált, botrányt, örömhírt, katasztrófát. A betegek ellátása örömet szerzett neki, szinte naponta találkoztam vele az utcán úgy, hogy tálcával letakart edényt vitt, megismertem a formájáról, mi van a kezében, komatálba mérte ki az ételt bárkinek, akiről az utca híradója közölte, ráférne valami tápláló ennivaló. Emerenc mindig tudta, hol van rá szükség, kisugárzásához tartozott, hogy az emberek a viszontbizalmasság minden reménye nélkül közlékenyek voltak vele, holott tudták, tőle csak közhelyeket vagy mindenki ismerte tényeket kapnak viszonzásul. A politika nem érdekelte, a művészetek egyáltalán nem, sporthoz nem értett, az utcában észlelt házasságtöréseket meghallgatta, de nem ítélkezett, legszívesebben az időjárást mérlegelte, mert esetleges temetői kirándulásait az szabta meg, nem készül-e vihar, amitől, ahogy már mondtam, rettegett. Egyébként nem csak ezeket a társadalminak minősíthető eseményeket, Emerenc őszi-téli óráit is az időjárás szabta meg, ahogy eljött az igazi zimankó, idejének zsarnoka a csapadék lett. A havat szinte minden nagyobb ház előtt ő seperte a környéken, még rádiót hallgatni sem volt ideje, csak éjjel vagy hajnalban. Ha az utcán járt, a csillagokból tájékozódott, mit hoz a másnap, ismerte őket, azokon a neveken, amelyeket öregapái adtak az égitesteknek, tüzük élessége vagy elhalványulása árulta el neki előre az időváltozást olyankor is, amikor közlemény még nem jelezte. Tizenegy épületben vállalt hótakarítást, ha pustolt,[3] felismerhetetlenné álcázta magát, mindig gondosan ápolt teste olyan lett, mint egy óriási rongybaba, fényesre pucolt cipői helyett gumicsizmában dolgozott, erős télen azt képzelte az ember, Emerenc talán soha nincs is otthon, csak az utcán, és le se fekszik, mint más halandó. Ez egyébként így is volt: Emerenc sose feküdt le, csak ruhát cserélt tisztálkodás után, az ágy hiányzott a bútorzatából, a szerelmesek székének hívott pici kanapén, a laversziten szundikált, azt állította, mihelyt ledől, rájön valami gyengeség, ő csak ülve kap megfelelő támaszt fájó gerincének, ha lefekszik, szédül, neki nem kell az ágy.

Nagy hóesésben persze a laversziten se pihenhetett, mert mire a negyedik házzal végzett, az első előtti járdán újra csak állt már a hó, s futott Emerenc háztól házig a nagy csizmában a még nagyobb nyírfa seprűvel. Megszoktuk, hogy ezeken a fehér napokon be se néz hozzánk, nem tettem rá megjegyzést, minek, Emerenc meg se fogalmazott érvelése kivédhetetlen volt: nekünk fedél van a fejünk fölött, ő általában rendesen szokott takarítani, várjuk ki, míg újra ideje lesz, majd bepótol mindent, amellett nekem sem árt egy kis hajlongás. Mihelyt aztán a hó megemberelte magát, Emerenc újra megjelent, csodálatosan rendbe hozta a lakást, és magyarázat nélkül kinn hagyott a konyhaasztalon valami sültet vagy egy tepsi mézest, érthettem belőle, hogy a becsempészett étel éppolyan üzenet, mint első, érthetetlen gorombasága idején a szeletelt csirke: jók voltatok, mondta a tál, mintha még iskolások volnánk, s nem tartana nálunk mindenki diétát, türelmes, jó gyerekeknek jutalom jár.

Hogyan fért el egyetlen életében ennyi élet, nem tudom, de Emerenc szinte sohasem ült, mikor nem seprű volt a kezében, bizonyos, hogy a komatállal iparkodott valahova, vagy valami elbitangolt állat gazdáját kereste, ha nem találta meg, megpróbálta a lelencet valakire rátukmálni, többnyire sikerrel, ha mégsem, kutya-macska egyszer csak elpárolgott a környékről, mintha sose bóklászott volna éhesen a kukák körül. Sokat, sok helyen dolgozott, sokat keresett, a borravalót viszont semmiféle formában nem vállalta, ezt még valahogy megértettem, de hogy az ajándékot miért utasítja vissza, arra sose tudtam rájönni. Az öregasszony csak adni szeretett, ha őt akarták meglepni valamivel, nem elmosolyodott, hanem felbőszült. Évekig hiába próbáltam újra meg újra, hátha végre elfogadja tőlem, amivel megajándékoznám, gorombán közölte, azért, amit tesz, nem jár külön juttatás, vérig sértve tettem el a borítékot, a férjem meg mulatott rajtam, azt mondta, ne udvaroljak Emerencnek, ne is iparkodjam változtatni a kialakult helyzeten, neki nagyon is megfelel az a tünékeny árnyék, aki ha képtelen időpontokban és minden szabályt nélkülözve is, de mindent ellát nálunk, és nem fogad el még egy csésze kávét sem. Emerenc eszményi segítség, magamra vessek, ha nekem a teljesítmény nem elég, ha én mindenkivel lelki életet is akarok élni. Nem volt könnyű felismerés, hogy Emerenc, mint mindenkiről annak idején, rólunk is határozott – testközelben mi sem kellünk neki.

Krisztus testvérei

Valóban nem kellettünk évekig, aztán egyszer csak mégis, mikor a férjem beteg lett, halálos beteg. Miután az öregasszonyt szemmel láthatólag semmi sem érdekelte abból, ami nálunk lezajlik, meg voltam róla győződve, legfeljebb egy komatál erejéig venné igénybe érzelmi életét, ha elmondanám neki a nem látványos igazat, nem beszéltem hát neki semmiről, úgy kísértem betegemet a tüdőtályog-operációra, hogy nemcsak senki a házban vagy környéken, de ő se tudta, hová indulunk. Fogalma se volt arról, mi történt, a műtétet megelőző vizsgálatokat is tudta nélkül végezték, mikor végre hazaérkeztem, Emerenc a karosszékben ült, és kötényében egy csomó kiskanállal ezüstöt tisztított. A műtét csaknem hat órán át tartott, aki nézett már úgy sebészeti műtő ajtaja felett égő jelzőlámpába, hogy tudta, számolnia kell azzal is, hogy akit operálnak, esetleg soha fel nem kél, magyarázat nélkül is elképzelheti, milyen állapotban léptem a lakásba. Emerenc először élte át, hogy kihagytam életem legfontosabb mozzanatából, s csak a momentán helyzetet közlöm vele, minden részlet nélkül. Az öregasszony rám nézett: egy esetleg halálos végű műtét előtt kizártam a rettegésemből, mint egy idegent. Szóvá tette, nem sértődötten, felháborodva, én azt feleltem, mindeddig úgy tapasztaltam, sosem érdekelte az életünk, honnan tudhattam volna, hogy érzéseit befolyásolhatja, ami ránk következik, egyébként ha nem veszi rossz néven, hagyjon egyedül, szeretnék ma korán lefeküdni, nem könnyű nap ez, és még nem dőlt el semmi. Emerenc azonnal elment, azt gondoltam, talán véglegesen, úgy megsértettem, de úgy félóra múlva arra riadtam valami könnyű, zavaros álomból, hogy megint csak a lakásban motoz, majd megjelenik egy párolgó kehellyel.

Műkincset hozott pléhtálcán, vastag, királykék üvegből, rajta belecsiszolt ovális koszorúban két kéz, a hölgy csuklóján karkötő, az úrén csipkedísz, aranytáblát szorítottak kétfelől, azon kék zománcbetűk: TOUJOURS.[4] Talpánál fogtam meg, úgy tartottam a fény felé, szegfűszegillatú, sötét folyadék párolgott benne. „Meginni!” – mondta Emerenc. Nem kívántam inni, nem kívántam semmit csenden kívül.

– Meginni – mondta megint, mintha egy neveletlen, nehéz felfogású gyerekkel beszélne, aztán mikor látta, hogy leteszem a kelyhet, és nem nyitom ki a számat, felkapta, és a ruhám kivágásába loccsintott valamit a forralt borból, hogy felsikoltottam. Elkapta a fél kezemet, a fogsoromhoz csapta a kelyhet, ha nem akartam, hogy rám öntse, nyelnem kellett. Ez volt a világ legjobb itala, bár kínzóan forró volt, öt perc múlva kiállt belőlem a reszketés. Emerenc életében először mellém ereszkedett a kanapéra, kivette a kezemből a kiürült poharat, aztán csak ült, mint aki arra vár, szólaljak meg, és beszéljem ki magamból azt az általa nem ismert hat órát, meg ami rá következett. Nem tudtam én beszélni, megfogalmazni, ami történt, vagy érzékeltetni az előzmények iszonyatát, az egy hajtásra megitatott ital se maradt hatás nélkül, onnan tudom, hogy elaludtam, mert egyszer csak felébredtem, és a lámpa ugyanúgy égett, ahogy hazajövetelemkor, épp csak az óra mutatott éjfél után kettőt. Megnyithatta az ágyamat, mert a kanapén egy nyári pokróc védelmében feküdtem, azt csak az ágyból emelhette ki. A hétköznapi hangján, minden érzelem nélkül azt mondta, felesleges rossz gondolatok között tölteni az éjszakát, eresszem el magam, mert nincs baj, ő meg szokta érezni a halált, amellett a környéken egyetlen kutya sem jelzett, pohár se pattant meg se nála, sem itt a konyhában, persze, ha nem hiszek neki, ahhoz is jogom van, ha netán az éghez akarnék fordulni, idehozza a Bibliát, nem kötelező vele beszélgetni.

Nem a forralt borra emlékeztem már akkor, vagy hogy végül is itt virrasztott mellettem, csak a gúnyt érzékeltem: megint belém csípett. Nem elég, hogy kerülő úton indulok el templomba vasárnaponként, hogy elkerüljem a megjegyzéseit? Hogy magyarázzam meg neki, mikor semmit nem óhajt megérteni, mit összegez számomra az istentisztelet, hány láthatatlan ül még a padokban ott körülöttem, akik ahogy szálltak a századok, valamennyien azt és úgy imádkozták, ahogy én, hogy ez az egyetlen óra, amikor bizonyosan találkozom halott apámmal, anyámmal, az a hatvan perc, amíg a szertartás folyik. Emerenc semmit meg nem ért, el nem fogad, mint valami primitív törzs vezére, egy flitteres estélyi ruhát lenget hadilobogóként a hitélet bárányos zászlaja felé.

Az öregasszony majdnem tizenhatodik századi szenvedéllyel állt szemben az egyházzal, nem csak a papokkal, Istennel és minden bibliai személyiséggel is, az egy Szent József kivételével, akit foglalkozása miatt nagyra tartott – Emerenc apja ács volt. Mikor megláttam a szülőházát, ahogy sugárzó méltósággal kivillogott a sövény mögül, s vaskos ámbitusoszlopai fölé kétszeresen buktatott tetejével részben egy parasztbarokk otthon, részben egy távol-keleti pagoda hatását keltette, megéreztem valamit az épület vázlatát személyesen papírra vető néhai Szeredás József ízléséből, személyiségéből. A tehénfák, ahogy a ház körüli, immár vaskos platánokat Emerenc nevezte, óriássá terebélyesedtek, a ház körül virított a virágoskert; mikor én ott jártam, akkor is Nádori legszebb hajléka volt, a téesz ács- és asztalosműhelyeként. Emerenc voltaire-ianizmusa egyébként nem volt logikus, nem is értettem sokáig az okát, csak zavart, míg egyszer a részleteket – ezúttal másik jóembere, a zöldséges Sutu segítségével – össze nem raktuk, és a teljes mese ki nem kerekedett.

A meghasonlás nem az átvészelt ostrom után, a háború végső és a béke első eseményeként következett be, nem kialakult filozófia eredménye volt egy rommá vált világ üszkei között, hanem primitív, elsődleges bosszú egy svéd küldemény miatt. Az Emerenc hitebéliek szeretetcsomagot kaptak az egyik skandináv egyháztól, Emerenc vallását addig nemigen tudakolta senki, templomban se látták, hiszen mindig dolgozott, főleg a kezdeti időkben, mikor mosást még állandóan vállalt, s a legtöbb szennyest vasárnaponként intézte el. Míg más a templomba tartott, ő begyújtotta kis kazánját, és nekiállt szappanozni. A hír, hogy a távoli hittestvérek ajándékot küldtek az egyházközségnek, természetesen eljutott hozzá is, Polett szaladt át hozzá az újsággal, a barátnője, s mikor az imateremben megkezdődött a szétosztás, Emerenc, aki a templomban sose mutatkozott, egyszer csak megjelent ünneplő feketében, és várta, hogy szólítsák. Mindenki ismerte a környező házakból, de senkinek sem jutott eszébe, hogy számítson rá, az elosztásra kijelölt hölgyek, akik a megjelent svéd misszió tagjainak tolmácsoltak, zavartan néztek a moccanás nélküli arccal várakozó szikár alakra. Azonnal felfogták, hogy ha nem látogatja is a templomot, nyilván ugyanennek a felekezetnek a tagja, de már minden gyapjú- vagy szövetholmit szétosztottak, csak estélyi ruhák maradtak a kosarak fenekén, amelyeket egy, az itteni helyzettel láthatólag nem számoló, minden felesleges holmiját kiselejtező jótékony svéd juttatott ide. Nem akarták üres kézzel elengedni, mint később kiderült, úgy remélték, talán értékesíteni tudja az adományt valami színháznál, kultúrháznál, esetleg cserél érte ennivalót – gúnynak semmiképpen nem szánták, aminek Emerenc érzékelte, aki az estélyi ruhát a jótékony hölgyek elnöknőjének lábához hajította, s attól fogva nem a munka, de saját fogadalma miatt nem járt templomba akkor sem, ha kivételesen akadt volna egy szabad órája. A jótékony hölgyek Istennel meg az egyházzal azonosultak a tudatában, és semmi alkalmat ki nem hagyott, amikor a hívők kasztjába belemarhatott, engem se kímélt, ha látta, hogy ünnepen pontosan félórával istentisztelet kezdete előtt kezemben zsoltárral kilépek a kapunkon.

A legelső találkozáskor még nem tudtam az estélyi ruhák történetét, ártatlanul és tájékozatlanul megkérdeztem, nem tart-e velem. Közölte, nem nagyságos asszony ő, hogy kékre-zöldre festve a templomba ügessen magát mutogatni, ha nem kellene a ház előtt sepregetnie, akkor se tenné, elképedve néztem rá, mert az kezdettől fogva nyilvánvaló volt, hogy a Szentírásban egy rokona van Emerencnek, a bibliai Márta, hiszen az élete szüntelen segítés és munkálkodás, hát hogyan hasonolhatott meg ennyire az Odafennvalóval? Mikor megtudtam az okot, az estélyi ruhákat, felháborodtam, számon kértem tőle a magatartását, de az arcomba nevetett, ami rosszul állt neki, sem a könny, sem a derű keltette nevetés nem volt Emerenc világa.

Azt mondta, neki nem kell se pap, sem egyház, az adót se fizeti, Isten eredményes működését tapasztalta a háború idején, az áccsal meg a fiával nincs baja, azok munkásemberek voltak, csak a fiút úgy megzavarta a politikusok hazudozása, hogy kénytelenek voltak belekeverni valamibe, hogy kivégezhessék, mikor már kellemetlen kezdett lenni a vezetőknek. Ő legjobban az anyját sajnálja, mert annak nem lehetett egy jó napja, mégiscsak furcsa, hogy nyilván nagypéntek éjszakáján aludt először nyugodtan szegény, mert addig folyton csak féltenie kellett a fiát. Azt hittem, lecsap az Isten villáma, míg Emerenc előadásában Krisztus politikai machinációk áldozataként, mint egy konstrukciós per bukott hőse, végre kilép a fia nyugtalankodásaival agyonzaklatott Szűzanya életéből. Emerenc észrevette rajtam, hogy megsebzett, örült neki, gonoszul utánam figyelt, mikor felvágtam a fejemet, és mentem a templom felé. Akkor az egyszer jutott az eszembe, hogy ez a különös teremtés, aki állítólag soha nem politizál, valamit mégiscsak felszívott magába a mindennapok rejtelmes hajszálcsövein abból, ami ezekben a háború utáni években minálunk történt, és az is, keresni kellene egy olyan papot, aki újraébreszti Emerencben, ami valamikor nyilván megvolt, de rájöttem, csak összesértegetné. Emerenc keresztyén, de nincs az a lelkipásztor, aki erről meg tudná győzni, már egy flitter sincs meg abból az estélyi ruhából, de a paillette[5] csillámai beletapadtak a tudatába.

Akkor éjjel persze csak bosszantani akart, s ez furcsamód megnyugtatott, gondoltam, ha bajt érezne, nem hergelne, de hál’ Istennek heccel, mulat rajtam. Fel akartam kelni, nem engedte, azt mondta, ha engedelmes leszek, mesél nekem, csak ne ficánkolódjam, hunyjam le a szememet. Elfészkelődtem, Emerenc állva maradt, nekidűlt a kályhának. Keveset tudtam róla, annyit, amit az adattöredékekből fantomképpé összerakhattam ezekben az években, szinte semmit. Ezen az irreális éjszakán, amelyen élet és halál kézen fogva álltak a téli virradatban, hogy elsodorja rettegő gondolataimat, Emerenc bemutatkozott.

– Krisztus testvérei vagytok – ezt hajtogatta anyánk, merthogy ács volt az én apám, ács és műbútorasztalos, az édesöccse, az én keresztapám meg pallér, de az mindjárt meghalt, ahogy engem megkereszteltek, jó kezű ember volt, mint minden Szeredás. Apánk is nagy tudományú volt, meg deli is, az anyám, az maga a tündérilona. A haja színarany, a földön húzta, rá tudott lépni, büszke volt rá a nagyapám, nem is adta paraszthoz, iparoshoz se könnyen, taníttatta a polgári neveldében, és szavát vette apámnak, nem űzi munkára. Hát nem is űzte. Olvasott az én anyám, amíg az apánk élt, na nem sokáig, mert hiszen három is alig voltam, mikor meghalt szegény, érdekes, hogy nagyapám meggyűlölte amiatt, hogy meg mert halni, mintha maga kívánta volna a saját pusztulását az ő bosszantására, amúgy is jött a háború, hogy nehezebb legyen minden. Nem hiszem, hogy anyánk eleinte szerette volna az első segédet, de a műhelyt nem bírta vezetni magában, hát inkább hozzáment, a mostohám meg nem szívelte a könyvet, de nem ez volt a fő baj, hanem hogy elvittek mindenkit katonának, és rettegett a nyomorult, rá is sor kerül, pedig hogy kialakult anyánk mellett az élete, mert bennünket is bírt, nem volt rossz ember, bár engem kiszekírozott az iskolából, szánta is a rektor, de nekem főzni kellett a részes aratóknak, mert anyánk nem győzte, és az ikreket is én dajkáltam, azokat sose bántotta a mostoha, de nem csodálom, mert ha maga látott már két mesebeli gyermeket, azok voltak, mind a ketten szakasztott az anyám, Józsi öcsém, akinek a fiát ismeri, aki idejár hozzám, egy szemet se hasonlított senkihez, azt nem is igen láttam, mert ahogy az apánk odalett, az anyánk apja, Divék nagyapánk parancsolta magához, többet volt Csabadulon, mint nálunk Nádoriban, az anyám maradék családja ma is ott él. A rektor úr azt kiabálta, mikor kivettek, micsoda kár, veszteség, a mostohám meg elmagyarázta, nagy bitang, aki más családi ügyébe veri az orrát, engem ne lázingasson, mert beveri a fejit, ő elvett egy özvegyet négy gyerekkel, amellett vihetik katonának minden percben, az asszony nem bírja a munkát egyedül, mit képzel, öröm neki, hogy engem is be kell fognia, de mit csináljon, férfisegítség nincs sem a műhelybe, sem a földön, terményt meg mindig követelnek, pedig a jószágnak való se terem meg, szóval kiosztotta a rektornak, ami kijárt, engem meg munkába parancsolt. Nem volt az gonosz, ne higgye, csak félt, azt már maga is tapasztalta, milyen az ember, mikor retteg, mire képes. Nem haragszom rá, pedig sokszor megvert, mert eleinte ügyetlen voltam, volt nekünk földünk is, csak addig nem volt közöm hozzá, játszani jártam ki, nem dolgozni, a mostoha meg reszketett meg káromkodott, mert szálltak a behívók, mint a madarak. Anyánk egy este, mikor már végre csend lett, én lefektettem az ikreket, Józsi öcsém már nem volt otthon, hanem nagyapánál, azt mondta neki, ne emlegesse már mindig azt, amitől fél, mert még majd bekövetkezik, de az csak hadart rettegésében, és magyarázta, ő rosszat sejt, mert megálmodta, ha behívják, nem lát többé bennünket. Hát nem is látott, az első volt Nádoriban, akit elvittek, és elesett. Anyám nem tudott mit kezdeni a műhellyel, a fát is zárolták, amúgy se volt sem építkezés, sem ember, de kezdetben azt hitte, férfi nélkül átvészeljük. Gazdalány volt, gondolta, ért a földhöz, elboldogul egymaga. Látta volna, hogy küszködött, nem voltam buta gyermek, segítettem, amit bírtam, de mire mentünk, semmire, főztem én kilencévesen mindenkire, és dajkáltam az ikreket. Mikor megjött a mostoha halálhíre, kiderült, anyánk azt is szerette már, kettőt siratott, apámat is, a mostohát is, csak a mostohának sírja se volt, anyánk meg kezdte nem bírni az életet, ne higgye, hogy csak a magafajtának vannak idegei. Gyönge volt, tehetetlen, fiatal, egy nap, mikor a kicsik rosszalkodtak, még belém is belém bújt valami, hát hiszen gyerek voltam én még, s mikor rám csapott, mert eljátszottam az időt, a munka helyett, amit kiszabott, gondoltam, megszökök, megyek Józsi öcsém után Csabadulra, azt mindig jól tartja a nagyapám, és ha ad is munkát neki, csak keveset. Az ikreket is vinni akartam, aztán csináljon anyám, amit tud, mi elmegyünk, gyalog is odaérek, tudom én, merre van, hiszen a szomszéd község Csabadul. Hát elindultunk jó reggel hárman, kezemen a két szőke kisgyerek, de csak a szérűig jutottunk, mert mindjárt le akartak ülni, enni, aztán meg vizet kértek, hát futottam a csordakúthoz a bádogbögrével, mert az mindig velem volt, spárgán hordtam a nyakamban, megtanultam én, hogy a kisgyerek mindjárt vízér eseng, bögre nélkül én otthon se voltam, nemhogy ha hosszú útra indulok. A csordakút közel is volt, meg messzi is, mit tudja azt egy gyermek, mi a messzi, mi a közel. Éppen odaértem, mikor feltámadt a vihar, én soha olyan gyorsan zivatart kitörni nem láttam, lett olyan égzengés, hogy olyat még nem ért meg a környék, sem a vidéken nem pusztított még akkora orkán. Az ég egy pillanat alatt megváltozott, nem fekete lett, mint egyébkor, hanem lila, meg égett rajta minden, mintha tüzet raktak volna a fellegek közé, dörgött, gurult a hang az égen, hogy a fülem majd széjjelrepedt, de aztán elgórtam a bögrét, és rohantam visszafelé, mert ahogy visszanéztem a szőkékre, nem őket láttam, hanem azt, hogy a villám bevágott felettük a fába. Füstölt minden, mikor én odabuktam a közelükbe, akkorra már halott volt mind a kettő, de nem sejtettem, hogy ők azok, akiket látok, mert nem hasonlítottak semmihez, ami ember. Akkor már kitört a zivatar, a zápor úgy tapadt rám, mint a verejték, csak álltam az öcsém meg húgom előtt, két fekete tuskót láttam, ami ha valamihez, leginkább szenes hasábfához hasonlított, csak görbébb volt és kisebb, álltam bután, ide-oda forgattam a fejemet, hogy hova tűnhettek a szőkék, hisz azok a valamik nem lehetnek az én testvéreim. Hát csodálja, hogy az anyám beleugrott a csordakútba? Már éppen csak ez kellett neki, ez a látvány, meg én, aki ordítozok, hisztériásan, úgy ordítok, hogy vihar szűntén az országútig, a házunkig elhangzik a visítás. Anyám mezítláb, ingben futott ki, nekem ugrott, összevissza vert, pedig nem is tudta, hogy szökni akartam a könnyei meg a rosszkedve meg az örök gond, panasz elől, nem tudta ő, mit tesz, csak törni-zúzni akart kétségbeesésében, megütni azt, akit elér, az élet helyett, aztán mikor felfogta, miért hívtam, és meglátta a gyerekeket, egyszer csak lángot vetett az arca, és mint a nyíl, elcikázott mellőlem az esőben, a haja a földön húzódott utána, ahogy lebomlott, csak futott, és visított, madár szokott úgy rikoltani. Én láttam, hogy beleugrik a kútba, de nem tudtam mozdulni, ott álltam a fa és a tetemek mellett, már nem mennydörgött, nem villámlott, ha én akkor segítségért szaladok, még megmenthetik, a házunk az országút mellett állt, a szérű ott kezdődött a kertünk véginél, de én csak álltam, mint akit megbabonáztak, és nem volt semmi gondolat a fejemben, elzsibbadt az agyam, pedig csupa víz volt a homlokom. Ember nem tudott úgy szeretni, ahogy én a két kicsit szerettem, csak néztem a tuskókat, még mindig nem bírtam elhinni, hogy van vagy lehet hozzájuk valami közöm, én nem segítségért kiabáltam, csak bámészkodtam, és csak úgy mellesleg jutott eszembe, ugyan mit csinál olyan sokáig az anyám a kút fenekén. Mit csinált, mit csinált, menekült szegény tőlem, a látvány meg a sorsa elől, elég volt neki mindenből, van az úgy, hogy az ember egyszer csak be akar már fejezni mindent. Egy darabig csak néztem ezt-azt, aztán szép komótosan mégiscsak megindultam, a ház üres volt, oda minek mentem volna be, kiálltam az országútra, s az első arra jövő embernek odaszóltam, jöjjön, beszéljen már az édesanyámmal, mert az belement a csordakútba, a szőkék meg, a testvéreim eltűntek a fa alól, és valami fekete van a helyükön. Futott a szomszéd, merthogy az baktatott arra akkor, végül is ő intézett mindent, engem beadtak a rektor úrhoz, míg nagyapámért érte nem mentek, és ez el nem vitt, de nem tartott magánál, csak Józsi öcsémet, mikor Pestről lejöttek urak kiscselédért, egy szóra odaadott, a temetés után mindjárt el is vittek. A temetésből nem értettem én semmit, pedig még láthattam volna is az enyéimet, mert nyitva volt a két koporsó, az ikrek az egyikben, az anyám a másikban, az anyám éppolyan érthetetlen látvány volt, mint a szőkék, azoknak valahogy elolvadt a hajuk, nem volt semmi a fejükön, de voltaképpen nem is volt fejük sem, és annyira mások voltak, mint egy gyermek, hogy én sírni se tudtam, siratni őket, túl sok volt, ami ért, nem fért el belém. Tudja, mire gyűjtök én? Egy kriptára. Akkora lesz, mint a világ, és olyan szép, amilyen nincs is, minden ablaka más színű üveg, és polcok lesznek benne, mindegyik polcon egy-egy koporsó, apám, anyám, az ikrek, én, ha Józsi öcsém fia ilyennek marad, a másik két hely az övék lehet. Még a háború előtt elkezdtem gyűjteni rá, de aztán másra kellett a pénz, elkérték jó helyre, odaadtam, nem kár. Újra gyűjtöttem. Akkor kiraboltak, de szereztem újat, van nekem állandó pénzem is, külföldről adja egy illető, meg aztán nem voltam én munka nélkül életemben egy napra sem. Együtt a kripta ára, ha kinn járok valami temetésen, mindig nézem, van-e olyan épület, mint amilyet én elterveztem, de egy sincsen, az enyém különbözni fog mindenkiétől. Majd meglátja, milyen szép csíkokat vet a színes ablakokon át a koporsókra a nap, mikor felkél meg mikor alkonyul, olyan kriptát építtethet az örökösöm, hogy mindenki megáll előtte. Hiszi?