Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Máriának

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Honoré de Balzac

GRANDET EUGÉNIA

fordította:
Hevesi Sándor

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-483-2 EPUB
ISBN 978-963-559-484-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1833

a mű eredeti címe:
Eugénie Grandet

az elektronikus változat az 1913. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Claude Monet (1840 – 1y926)
Camille Monet egy kerti padon
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Máriának

„Álljon itt a te neved, kinek arcképe e munka legszebb ékessége,
mint a puszpáng szentelt ága, melyről nem tudni mely fáról való,
de bizonyos, hogy rajta a hit malasztja télen-nyáron zöld
s jámborkezek meg-megújítják, hogy oltalmazza a házat.”

Vannak némely vidéki városban épületek, melyeknek látása csak olyan búskomorságot idéz föl, mint a legsötétebb zárdák, a legfakóbb homokpusztaságok és a legszomorúbb romok. Talán azért, mert az ilyen házakban együtt van a kolostor némasága, a homokpuszták meddősége és a romok csontrakása; az élet és mozgás oly zajtalan e helyen, hogy idegen ember lakatlannak hinné, ha egyszerre szemébe nem tűnnék egy halvány, hideg arc, egy mozdulatlan, szinte kolostori alak, mely az ismeretlen léptek zajára megjelenik az ablak könyöklője fölött. A búskomorság ez elemei megvannak egy saumuri ház arculatán, annak a meredek utcának a sarkán, mely a kastélyhoz visz a felső városon keresztül. Ez az utca mostanában nem forgalmas, nyáron forró, télen hideg, némely helyén sötét, nevezetességei: apró kavicsokkal kirakott, visszhangos gyalogjárója, mely mindig száraz és tiszta, keskeny és tekervényes vonala s azok a csöndes házak, melyek a régi városhoz tartoznak s elnéznek a sáncok fölött. A háromszázados lakóházak még mindig erősen állnak, jóllehet csak faalkotmányok s változatos formájuk emeli az eredetiséget, mely Saumur e részét a régiségbúvárok és művészek figyelmébe ajánlja. Nem mehet el az ember e házak előtt, hogy meg ne bámulja a hatalmas tölgyfa-oszlopokat, melyek bizarr alakú faragványokban végződnek s amelyek fekete féldomborművekkel cifrázzák a legtöbb ház földszintjét. Emitt a keresztben álló fa-részek palával vannak födve és kékes vonalakat rajzolnak a töredező kőfalakra, melyek tornyos tetőbe szögellenek: ez is meggörbült az esztendők súlyától s korhadt zsindelyét meglazította a napnak és esőnek váltakozó munkája. Amott az ablakok megfeketült párkányai tűnnek föl, melyeknek finom faragványait alig látja a szem, s az ember azt hinné róluk, hogy el sem bírják azokat a barna agyagcserepeket, amelyekben egy szegény munkásasszony szegfűi vagy rózsái nyílnak. Odább, óriási szögekkel kivert ajtókon, leleményes őseink családi hieroglifái köszöntenek, melyeknek jelentését sohasem fogjuk kitalálni. Hol egy protestáns véste rájuk hitvallását, hol a liga egy tagja mondott átkot ilyen formában IV. Henrikre. Valamely polgár hivatali nemességének jelvényeit rótta be, bírói székének feledésbe ment dicsőségét. Megvan itt Franciaország egész történelme. A vakolt falú, ingadozó épület mellett, amelyen a kőmíves megörökítette simítófáját, egy nemes ember háza áll; a nagy kőkapu félköríves boltozata fölött láthatók még címerének nyomai, magát a címert letördelték a forradalmak, melyek 1789 óta dúlták az országot. Ebben az utcában a földszinti boltok nem üzletek, nem is raktárak, a középkor kedvelői megtalálnák itt atyáik műhelyét a maga teljes, naiv egyszerűségében. Ezek az alacsony helyiségek, melyeknek sem kirakatuk, sem homlokzatuk, sem üvegablakuk nincsen, mélyek és sötétek és sem belül, sem kívül nincsen dísz rajtuk. Ajtajuk két durván pántolt részből áll, a felső belülről el van reteszelve, az alsó pedig rúgós csengettyűvel van kapcsolatban és szüntelenül jár. Levegő és világosság vagy az ajtó fölött hatol be e barlangszerű, nyirkos helyiségbe, vagy pedig a bolthajtás, mennyezet és egy hónaljig érő kis fal között levő nyíláson keresztül, ahova jó erős fatáblák valók, melyeket minden reggel levesznek s minden este visszatesznek és keresztvassal is megtámasztanak. Ez a fal szolgál a portékák elhelyezésére. Nincsen itt semmi szélhámosság. Az üzlet természetéhez képest nincs ott mutatóban egyéb árucikk, mint két vagy három láda só és tőkehal, néhány csomag vitorlavászon, kötél, sárgaréz a mennyezet gerendáin, néhány abroncs a falak hosszában s pár vég posztó a polcokon. Lépjünk be. Fiatalságtól ragyogó, fehérkendős, vöröskarú, tiszta leányka fogad, leteszi kötését, beszólítja apját vagy anyját, aki, természete szerint, közömbösen, nyájasan vagy gőgösen, elad a kívánságodra két sou vagy akár húszezer frank árú portékát. Láthatsz ajtajában ülve egy donga-kereskedőt, aki a hüvelykujjait forgatja, mialatt szomszédjával trécsel; a látszat után ítélve nincs egyebe néhány hibás deszkánál s két-három nyaláb lécnél, de a kikötőben van tele raktára, amelyből ő látja el Anjou összes kádármestereit; az utolsó szál deszkáig tudja, hány hordót szállíthat, ha jól beüt a szüret; egy verőfény gazdaggá teszi, egy eső tönkrejuttatja: egy reggel arra ébredhet, hogy a hordó ára tizenegy frankra emelkedett, vagy hogy hat frankra esett. Ezen a vidéken, éppen úgy, mint Touraine-ben, a kereskedelmi élet alá van vetve az időjárás változandóságának. Szőlősgazdák, birtokosok, fakereskedők, kádárok, fogadósok, hajósok valamennyien egy napsugártól élnek-halnak; remegve feküsznek le este, mert másnap reggel arra ébredhetnek, hogy fagyott az éjszaka; félnek az esőtől, széltől, szárazságtól s azt szeretnék, ha az idő az ő kedvük szerint lenne borús, nedves vagy forró. Állandó a harc az ég és a földi érdekek között. A légsúlymérő hol elszomorítja, hol földeríti és fölvidítja az arcokat. Ennek az utcának, - Saumur régi főutcájának, - mintha minden kapujára ez volna fölírva: Ez már aztán aranyidő. Mondja is mindenki a szomszédjának: Arany esik, - mert tudja jól, mit hoz neki egy verőfény vagy eső, mely idejében hull le a felhőkből. Míg a szép idő tart, szombaton déltájban már egy garas ára portékát sem vásárolhatsz e derék iparosoknál. Mindegyiknek megvan a maga szőlője, kis gazdasága és két napi tartózkodásra falura mennek. És minthogy vételről, eladásról, haszonról eleve gondoskodtak, a kereskedők a nap tizenkét órájából tízet vidám kirándulásokra fordíthatnak, megfigyelésekre, rosszakaratú megjegyzésekre, szüntelen való kémkedésre. A háziasszony nem vásárolhat egy foglyot, hogy szomszédjai meg ne kérdezzék az urától: kellőképpen volt-e megsütve? A fiatal leány ki nem nézhet az ablakon, hogy valamennyi dologtalan társaság meg ne lássa. Itt tehát az emberek lelki rúgói annyira nyilvánosak, hogy e zárkózott, fekete, csöndes házaknak semmi titkuk sincsen. Az élet majdnem mindig a szabad ég alatt folyik: minden család ajtaja előtt üldögél, ott reggeliz, ebédel és pörösködik. Nem mehet végig az utcán senki, hogy tanulmányozás alá ne vegyék. Azelőtt, ha idegen ember jött valamely vidéki városba, minden ajtó előtt kicsúfolták. Ebből eredt a sok jó adoma meg a nagyétü gúnynév, mely rajta ragadt az angersi lakosokon, akik különösen kitűntek a kisvárosi emberszólásban. E régi város ódon palotái ennek az utcának legmagasabb részén állnak, s itt laktak valamikor a vidék nemes urai. S ahol történetünk eseményei lejátszódtak, az a búskomor ház éppen amaz épületek közül való volt, tiszteletreméltó maradványa egy olyan századnak, amikor a dolgokban és emberekben meg volt még az az egyszerűség, mely napról-napra jobban pusztái a francia erkölcsökből. Miután végigmentél e festői utca kanyarulatain, ahol a legcsekélyebb apróság emlékeket ébreszt föl, s melynek általános hatása az, hogy valamiféle gépies álmodozásba merülsz, szemedbe tűnik egy eléggé sötét bemélyedés, melynek közepén van elrejtve Grandet úr házának kapuja. Lehetetlen e vidéki kifejezés jelentőségét fölfogni Grandet úr élettörténetének ismerete nélkül.

Grandet úr Saumurben olyan tekintélynek örvendett, melynek okait és következményeit nem értheti meg teljesen az, aki hosszabb vagy rövidebb ideig nem élt a vidéken. Grandet úr, akit még némelyek (bár ez öreg emberek száma szemmel láthatólag fogy) Grandet apónak neveznek, 1789-ben nagyon jómódú kádármester volt, aki tudott olvasni, írni és számolni. amikor a saumuri kerületben a köztársasági kormány dobra ütötte

az egyházi javakat, a kádármester már túl volt a negyvenen és éppen akkor vette feleségül egy gazdag fakereskedő leányát. Grandet magához vette minden készpénzét és a felesége hozományát, s kétezer arannyal a zsebében beállított a kerületi hivatalba, ahol kétszáz dupla arany segítségével, amelyet apósa ajánlott föl a vad republikánusnak, aki a nemzeti javak eladását vezette: úgyszólván egy falat kenyérért, ha nem is jogosan, de törvényesen megszerezte magának a kerület legszebb szőlőit, egy régi apátsággal és néhány majorsággal egyetemben. Minthogy Saumur lakosai nagyon kevéssé voltak forradalmárok, Grandet apót merész embernek tartották, republikánusnak, nagy hazafinak, aki törődik az új eszmékkel, holott a kádármester nem törődött egyébbel, mint a szőlőivel. Közigazgatási tagja lett a saumuri kerületnek s békés természete politikai és kereskedelmi téren éreztette hatását. Politikai tekintetben pártfogolta a régi uralom híveit s teljes erejéből megakadályozta, hogy a menekültek jószágai dobra üttessenek; kereskedelmi tekintetben egy vagy kétezer hordó bort szállított a köztársasági hadseregeknek, aminek fejében gyönyörű réteket kapott, egy női szerzet javaiból, melyeknek elárverését legutoljára hagyták. A konzulság alatt a derék Grandet polgármester lett; bölcsen kormányzott s még busásabban szüretelt; a császárság alatt pedig Grandet úr lett belőle. Napóleon nem szerette a republikánusokat; Grandet úr helyébe, akiről azt tartották, hogy viselte annak idején a vörös sapkát, egy nagybirtokost ültetett, egy nemes embert, aki utóbb bárói rangot kapott. Grandet úr csöppet sem búsult, amikor megvált a díszes hivataltól. Polgármestersége alatt, a város érdekében, kitűnő utakat csináltatott, melyek az ő birtokaihoz vittek. Háza és minden egyéb jószága után, az előnyös becslés révén, mérsékelt adókat fizetett. Miután különböző szőlőgazdaságait rendezte, szőlőskertjei, hála a folytonos gondozásnak, első helyre kerültek az egész környéken s a legjobb bort termették. Kérhette volna a becsületrend keresztjét. Ez 1806-ban történt. Grandet úr akkoriban ötvenhét éves volt, felesége körülbelül harminchat. Egyetlen leányuk, törvényes szerelmük gyümölcse, tizenegyedik évében járt. Grandet úr, akit a Gondviselés nyilván meg akart vigasztalni hivatalának elvesztéséért, háromszor egymásután örökölt ebben az esztendőben: De la Gaudiniére-né, vagyis nejének anyja után, aki de la Bertilliére-leány volt, azután az öreg de la Bertilliére után, aki nejének nagyapja volt és végezetül Gentillet-né után, aki anyai részről nagyanyja volt: három örökség, melynek nagyságát senki sem ismerte. E három öreg ember szenvedélyes fösvénységében már régóta rakásra gyűjtötte otthonn a pénzt, hogy titokban gyönyörködhessék benne. Az öreg de la Bertelliére pazarlásnak nevezte a pénz kamatoztatását, mert nagyobb gyönyörűséget talált az arany nézegetésében, mint az uzsora gyümölcseiben. Saumur városa tehát Grandet úr megtakarított vagyonát az ingatlan jószágok jövedelme alapján becsülte meg. Grandet úr akkor megszerezte azt az új nemességet, melyet az egyenlőségért való rajongásunkkal sem fogunk soha kiirtani: ő lett a kerület legtöbb adót fizető polgára. Száz holdon szüretelt, amely bőséges esztendőben ezernégyszáz-ezerhatszáz hektó bort adott. Tizenhárom majorja volt, egy régi apátsága, melynek ablakait, nyílásait, íveit gazdálkodásból befalaztatta, hogy tovább tartsanak; százhuszonkét hold rétjén háromezer jegenyefa nőtt és terebélyesedett, amelyeket 1793-ban ültetett. Végül övé volt a ház, amelyben lakott. Ennyiben állapították meg látható vagyonát. Ami tőkéit illeti, azokat csakis két ember becsülhette meg hozzávetőleg: az egyik Cruchot úr, a jegyző, akinek tiszte volt Grandet úr pénzeit uzsorakamatokra elhelyezni, a másik Des Grassins úr, Saumur leggazdagabb bankárja, akinek pénzműveleteiben a szőlősgazda titkon osztozott. Noha az öreg Cruchot-ban és Des Grassins úrban teljes mértékben megvolt az a mély titoktartás, mely a vidéken bizalmat és vagyont terem, a nyilvánosság előtt oly nagy tiszteletben részesítették Grandet urat, hogy a jószeműek az egykori polgármester tőkéinek nagyságát megítélhették abból a szolgai hódolatból, amellyel amazok körülvették. Nem is volt Saumurben ember, aki szentül ne hitte volna, hogy Grandet úrnak rejtett kincse van, egy ládája tele arannyal, s hogy éjszaka idején átengedi magát annak a kimondhatatlan gyönyörűségnek, melyet egy nagy halmaz arany látása szerez. A többi fösvény némi bizonyosságot szerzett ez iránt a derék ember szemeiből, amelyek mintha kölcsönvették volna színüket a sárga érctől. Az olyan ember nézése, aki tőkéi után óriási kamatokat szokott szedni, úgy, mint a játékosé, a kéjencé, vagy tányérnyaló udvaroncé, szükségképpen rászokik bizonyos meghatározhatatlan kifejezésre, sóvár, röpke, titokzatos villanásokra, amelyek nem kerülik ki a vele egyivásúak figyelmét. Ez a titkos beszéd úgyszólván a szenvedélyek szabadkőművessége. Grandet úrnak tehát része volt abban a tiszteletben és becsülésben, amely jog szerint kijár az olyan embernek, aki sohasem volt adósa senkinek, s aki, mint régi kádár és régi szőlősgazda, egy csillagász pontosságával jósolta meg, hogy ezer darab két-hektós hordóra lesz-e szükség szüretkor vagy csak ötszázra; aki soha egyetlen számítását sem hibázta el; akinek mindig volt eladó hordája, amikor a hordó drágább áron kelt, mint az élés; aki eltehette a pincéjébe a termését s bevárhatta a pillanatot, amikor kétszáz frankot kapott hordájáért, míg a kisgazdák öt aranyával vesztegették el a magukét. 1811-i híres termése, melyet bölcsen elzárt s lassankint adogatott el, kétszáznegyvenezer franknál többet hozott neki. Pénzműveleteit illetőleg Grandet úrban volt valami a tigrisből és az óriáskígyóból: tudott hason feküdni, meglapulni, zsákmányának sokáig a szemébe nézni, rája ugrani; aztán megnyitotta erszénye torkát, elnyelt egy halmaz tallért s szép nyugodtan lefeküdt, mint a kígyó, mikor emészt, érzéketlenül, hidegen, rendszeresen. Nem haladhatott el senki mellett, aki tisztelettel és félelemmel vegyes bámulatot ne érzett volna iránta. Nem érezte-e Saumurban mindenki acélkarmainak udvarias vérengzését? Az egyiknek Cruchot mester megszerezte a szükséges pénzt egy birtok megvételére, csakhogy tizenegy százalékos kamattal; a másiknak Des Grassins úr leszámítolta a váltóját, de irtóztató levonások fejében. Alig múlt el nap, hogy Grandet úr neve szóba ne került volna, akár a vásáron, akár a város esteli társas összejövetelein. Némelyek szemében a vén szőlősgazda vagyona hazafias büszkeség tárgya volt. Nem egy kereskedő, nem egy kocsmáros bizonyos megelégedettséggel mondotta az idegeneknek:

- Uram, van nekünk két vagy három milliomos családunk; de ami Grandet urat illeti, ő maga sem tudja, mennyije van!

1816-ban Saumur legügyesebb számolói majdnem négymillióra becsülték a derék ember fekvőségeit; de minthogy, átlagos számítással, 1793-tól 1817-ig minden esztendőben százezer frank jövedelmet is húzott birtokaiból, föl lehetett tenni, hogy készpénze is majdnem megüti fekvő birtokainak értékét. És hogyha egy-egy játszma boston vagy a szőlőkről való beszélgetés után Grandet úrra fordult a szó, a hozzáértő emberek mindig azt mondogatták: - Grandet apó?... Grandet apónak lehet vagy öt-hat milliója.

- Ön ügyesebb, mint én, mert én sohasem tudtam megállapítani Grandet úr egész vagyonát, - felelte Cruchot vagy Des Grassins, az ilyen szóbeszéd hallattára.

Ha egy párizsi a Rothschildekről vagy Laffitte-ről beszélt, a saumuriek azt kérdezték tőle, hogy vannak-e azok olyan gazdagok, mint Grandet úr. S ha a párizsi megvető mosoly kíséretében igennel válaszolt, azok egymásra néztek s hitetlen arccal csóválták a fejüket. Ez a nagy gazdagság aranyos köpennyel födte be ennek az embernek minden cselekedetét. S ha életének némely különösségeit eleinte kinevették és kigúnyolták, idővel a gúny és nevetség elkopott. Grandet úrnak legcsekélyebb tettét is oly nyomósnak tartották, mint a kimondott bírói ítéletet. Beszédje, öltözködése, taglejtése, szemhunyorgatása törvényt szabott az egész vidéknek, ahol mindenki úgy tanulmányozta őt, mint a természetbúvár az állatoknál az ösztönök befolyását tanulmányozza, mely úton odajutottak, hogy legcsekélyebb mozdulataiban is mély, néma bölcsességre ismertek.

- Kemény telünk lesz, - mondogatták; - Grandet apó bélelt kesztyűt húzott, le kell szüretelni. - Grandet apó sok dongát vásárol, bő termésünk lesz az idén.

Grandet úr sohasem adott ki pénzt sem húsra, sem kenyérre. Bérlői minden héten elegendő kappant, tyúkot, tojást, vajat és gabonát szállítottak a házába. Volt egy malma, amelynek bérlője az árendán fölül még köteles volt bizonyos mennyiségű gabonát őrölni, s a lisztet és a korpát beszolgáltatni. Egyetlen cselédje, a nagy Nanon, minden szombaton maga sütött kenyeret, amennyi kellett a háztartásban. akik a konyhakertjeit bírták bérben, azokkal megegyezett Grandet úr, hogy zöldséggel ők lássák el a házát. Ami a gyümölcsöt illeti, olyan bőven termett neki, hogy nagy részét eladta a piacon. Tűzifára valót vagy a kerítésekből vágatott, vagy azokból a félig elkorhadt régi fatönkökből, melyeket elhordatott a szántóföldjei széléről; bérlői apróra földarabolva behordták a városba, csupa szívességből berakták a fáskamrába, s kaptak érte szóbeli köszönetét. Az emberek tudtával nem voltak egyéb költségei, mint a szentelt kenyér, feleségének és leányának ruhái, templomi ülőhelyeinek bérlete, a világítás, a nagy Nanon bére, a fazekak ónozása, az adók, épület-tatarozások és beruházások. Hatszáz hold erdeje volt, friss szerzemény, amelyet az egyik szomszédja csőszének őrizetére bízott, akinek napidíjat ígért. Csakis az erdővétel óta evett vadat. Ennek az embernek a modora fölötte egyszerű volt. Keveset beszélt. Gondolatait rendesen rövid, velős mondatokban fejezte ki s a hangja lágy volt. A nagy forradalom óta, amikor magára vonta a világ figyelmét, valahányszor hosszasabban kellett beszélnie, vagy egy tárgyalást kellett folytatnia, a derék ember fárasztó módon dadogott.

Ez a dadogás, a szaggatott beszéd, a szavak árja, amelyben eltűntette a gondolatát, logikájának szembetűnő fogyatékossága, amit mind a nevelés hiányának tulajdonítottak, merő színlelés volt s történetünknek némely eseményei kellő magyarázatul fognak szolgálni e részben. Különben állandóan használt négy mondást, amelyek olyan szabatosak voltak, mint az algebrai képletek, s beléjük foglalta s velük oldotta meg az életnek és az üzletnek minden nehézségeit: - Nem tudom. Nem tehetem. Nem akarom. Majd meglátjuk. Sohasem mondott sem igen-t, sem nem-et s egy betűt sem írt soha. Ha beszéltek vele, hidegen hallgatta, állát a jobb kezére hajtotta, jobb könyökével a bal keze fejére támaszkodott s minden dologban megalkotta a véleményét, amelytől azután el nem állott. A legapróbb üzleti ügyeit is hosszasan átgondolta. És ha egy fortélyos beszélgetés után ellenfele, abban a hiszemben, hogy már megfogta, elárulta neki titkos szándékait, Grandet úr így felelt:

- Nem dönthetek mindaddig, míg ki nem kértem a feleségem tanácsát.

Felesége, akit teljes rabszolgaságra kárhoztatott, üzleti ügyekben a legkényelmesebb takaróul szolgált neki. Sohasem járt senkihez látogatóba, ebédet nem adott, sem el nem fogadott; sohasem ütött zajt, s úgy látszott, hogy mindennel, még i. mozdulataival is takarékosan bánik. A mások dolgait sohasem bolygatta, mert mindig tiszteletben tartotta a tulajdonjogot. És mégis, lágy hangja és körültekintő viselkedése ellenére, kivált, ha odahaza volt, ahol kevésbé türtőztette magát, mint bárhol másutt, kiütött rajta a kádármester beszédmódja és modora. Testi mivoltát tekintve, Grandet úr öt láb magas ember volt, zömök, tagbaszakadt, tizenkét hüvelyk vastagságú lábikrákkal, bütykös térdkaláccsal, széles vállal; álla egyenes volt, ajkai semminő hajlást nem mutattak és a fogai fehérek voltak; szemeiben az a nyugodt és falánk kifejezés ült, melyet a nép a baziliszkusznak tulajdonít; vízszintes barázdákkal telerótt homlokán nem hiányoztak bizonyos jelentős kidudorodások; sárgás és szürkülő haja arany és ezüst volt, mint némely fiatal ember mondotta, aki nem tudta, mily súlyos dolog Grandet úr rovására élcelődni. Vastag végű orrán eres gümő volt, melyről a nép, nem ok nélkül, azt tartotta, hogy tele van gonoszsággal. Egész arca veszedelmes ravaszságra vallott, rideg becsületességre s az olyan ember önzésére, aki rászokott, hogy minden érzését a zsugoriság gyönyöreiben egyesítse s abban az egyetlen lényben, aki valóban volt valaki reá nézve: Eugénia nevű leányában, egyetlen örökösében. Egyébiránt tartása, járása, viselkedése, szóval egész valója arról az önbizalomról tanúskodott, mely megjön az olyan embernél, akinek minden sikerűi, amire vállalkozik. S valóban, Grandet úr igazi vasjellem volt, bár engedékeny és puha embernek látszott. Mindig egyformán öltözködött s aki ma látta is, olyannak látta, aminő volt 1791 óta. Erős cipőit bőrzsineggel fűzte össze; télen-nyáron gyapjúból készült posztó-harisnyát, ezüstcsatos, durva posztójú, gesztenyeszínű, rövid nadrágot, barna és sárga csíkos bársonymellényt, két sor gombbal, fekete nyakravalót és quaker-kalapot viselt. Kesztyűit, melyek éppen olyan tartósak voltak, mint a csendőr kesztyűk, húsz hónapig viselhette, s hogy tiszták maradjanak, egy rendszeressé vált mozdulattal kalapja karimájának mindig ugyanarra a helyére tette le. Egyebet Saumur nem tudott erről az emberről.

Mindössze hatan voltak, kik eljárhattak a házához. A három első között legszámottevőbb Cruchot úr unokaöccse volt. Mióta kinevezték a saumuri elsőfokú bíróság elnökévé, a fiatal ember a Cruchot-hoz hozzácsatolta a Bonfons nevet s rajta volt, hogy a Bonfons név kerekedjék fölül. Már így írta alá a nevét: C. de Bonfons. A be nem avatott peres fél, aki őt Cruchot úrnak nevezte a tárgyaláson, csakhamar rájött, hogy milyen ostobaságot követett el. A bíró úr pártfogolta azokat, akik őt „elnök úr”-nak szólították, de legbájosabb mosolyával azoknak kedveskedett, akik „de Bonfons” urat mondtak. Az elnök úr harminchárom éves volt, tulajdonosa a Bonfons-birtoknak (boni fontis), mely hétezer livre évi jövedelmet hajtott; azonkívül rája nézett jegyzőnagybátyjának a vagyona, s másik nagybátyjáé, Cruchot abbé-é is, aki a toursi Szent Mihályról nevezett káptalan kanonokja volt; mind a ketten elég gazdag ember hírében állottak. Ez a három Cruchot, akiket szép számú

Unokatestvér támogatott, s akik a városnak húsz családjával tartottak rokonságot, valóságos párttá szervezkedett, mint hajdan Firenzében a Mediciek; és mint a Medicieknek, a Cruchot-oknak is megvoltak a maguk Pazzijai. Des Grassinsné, egy huszonhárom éves ifjú anyja, nagyon szorgalmasan járt Grandet-néhez kártyázni, abban a reményben, hogy kedves Adolfját összeboronálja Eugénia kisasszonnyal. Des Grassins bankár hatalmasan támogatta felesége műveleteit, amennyiben titokban folyton szolgálatokat tett a vén zsugorinak s mindig éppen jókor jelent meg a harctéren. E három Des Grassinsnek szintén megvoltak a maguk párthívei, unokatestvérei, hűséges szövetségesei. Cruchot-ék részéről a család Talleyrandja, az abbé, heves harcban állott a bankáméval s a gazdag örökséget unokaöccse, az elnök számára akarta biztosítani. Ez a titkos háború, a Cruchot-k és a Des Grassinsek között, melynek díja Grandet Eugénia keze volt, szenvedélyesen foglalkoztatta Saumur különböző társasköreit. Vajon Grandet kisasszony az elnök úrhoz vagy Des Grassins Adolfhoz megy-e nőül? Erre a kérdésre az egyik rész azt felelte, hogy Grandet úr sem az egyiknek, sem a másiknak nem adja oda a leányát. Az egykori kádárt, úgy mondták, bántja az ambíció s francia pairt keres vejéül, aki háromszázezer frank évi jövedelem fejében vállalja Grandet összes eladott, eladó és eladandó hordáit. A másik rész azzal állott elő, hogy Des Grassinsék nemes emberek, nagyon gazdagok, hogy Adolf igen kedves, úri fiú s ha csak a pápa valamelyik unokaöccse nem pályázik, ezzel a kedvező házassággal nagyon beérheti az ilyen semmiből lett família, a kádármester, akit egész Saumur látott bodnárkéssel a kezében, s aki különben is viselte a vörös sipkát. A legokosabbak figyelmeztették a többit arra, hogy Cruchot de Bonfons úr előtt bármely órában megnyílik a Grandet-ház ajtaja, míg vetélytársát csakis vasárnapokon fogadják. Ezek azt állították, hogy Des Grassinsné sokkal szorosabb viszonyban lévén a Grandet-család nőtagjaival, mint a Cruchot-k, fejőkbe ültethet bizonyos eszméket, amelyek segítségével előbb vagy utóbb boldogulni fog. Amazok azzal vágtak vissza, hogy Cruchot a világ legmegnyerőbb embere, s ahol asszony áll szemben pappal, ott a küzdelem egyenlő.

- Megvan a politikai egyensúly, - mondotta egy úgynevezett elmés saumuri.

A vidék öreg urai, mint beavatottak, azt tartották, hogy a Grandet-k sokkal okosabbak, semhogy családi vagyonukat idegen kézre engednék jutni, miért is Grandet Eugénia kisasszonyt a párizsi Grandet, a gazdag bornagykereskedő fiához fogják nőül adni. Mire a Cruchot-pártiak és a Grassins-isták így feleltek:

- Először is a két fivér harminc esztendő óta kétszer sem látta egymást. Azután meg a párizsi Grandet-nek fiát illetőleg igen nagy igényei vannak. Kerületi polgármester, képviselő, nemzetőr-ezredes és a kereskedelmi törvényszék bírája; tudni sem akar a saumuri Grandet-kről és Napóleon kegyelméből mindenáron valami hercegi családdal szeretne rokonságba lépni.

Mit mindent nem mondtak el arról az örökösnőről, akiről húsz mérföldnyi kerületben beszéltek, s még azontúl is a társaskocsikon, D’Angerstől egész Bloisig. 1811 elején a Cruchot-pártiak nevezetes előnyt vívtak ki a Grassins-istákkal szemben. Az ifjú Froidfond marquis, kénytelen lévén minden vagyonát pénzzé tenni, áruba bocsátotta a froidfondi uradalmat, mely hárommilliót ért s amely híres volt parkjáról, csodálatos kastélyáról, majorságairól, folyóvizeiről, tavairól és erdőiről. Cruchot mester, Cruchot elnök és Cruchot abbé, párthíveik segítségével meg tudták gátolni, hogy a birtok földarabolva kerüljön eladásra. A jegyző pompás alkut kötött a fiatal emberrel, miután meggyőzte arról, hogy se vége, se hossza nem lenne a pöröknek, melyeket a kis vevők ellen kellene majd indítani, hogy az egyes parcellák vételárát megkaphassa; sokkal többet ér eladni Grandet úrnak, aki fizetőképes és különben is készpénzben fizetné ki a birtokot. A froidfondi szép uradalmat tehát elnyelte Grandet úr, aki Saumur városának nagy ámulatára, a formaságok elintézése után, kellő kamatlevonás mellett ki is fizette. Ez a dolog Nantes-ban és Orléansban is nagy föltünést keltett. Grandet úr egy froidfondi alkalmatosságon, mely éppen visszamenőben volt, ment el a kastélyát megnézni. Miután végigmérte birtokát a gazda szemével, visszatért Saumurbe, abban a biztos tudatban, hogy tőkéit elhelyezte ötös kamatra s eltelve attól a nagyszerű gondolattól, hogy a froidfondi uradalmat kikerekíti és ott tagosítja össze minden birtokát. Hogy majdnem teljesen kiürült pénzesládáját újra megtöltse elhatározta, hogy erdőségeit és pagonyait tőből kiírtatja s kivágatja rétjein a nyárfákat.

Most már egész értékében föl lehet fogni, mit jelent az, hogy: Grandet úr háza! ez a fakó, rideg, csöndes épület, mely a város felső részén áll s melyet a sánc-falak romjai védenek. A két oszlop és a bolthajtás, melyek a kapunyílást alkották, úgy, mint az egész ház, mésztufából épültek, amely fehér kő a Loire partvidékének sajátos terméke s olyan porhanyó, hogy alig tart el átlag kétszáz esztendeig. A sok és egyenlőtlen lyukacska, melyet az időjárás szeszélyei vágtak rajtuk bizarr módon, boltozatnak és falaknak olyan formát adott, mint aminők a francia építészetben dívó darabos kövek; e miatt egy tömlöc pitvarához is hasonlított egy kissé. A boltív fölött kemény kőből faragott hosszúkás féldombormű nyúlt el, mely a négy évszakot ábrázolta s melynek alakjai már nagyon elvástak és megfeketültek. A dombormű fölött fapárkány nyúlt el, ahol többféle olyan növény sarjadt ki, melyet a véletlen csal elő: sárga falfű, szulák, útifű és egy cseresznyefácska, mely már elég magasra nőtt. A tömör, barna, kiszáradt, minden oldalán megrepedezett, látszólag gyönge tölgyfakaput szilárdul összetartotta egy csavarrendszer, mely arányos ábrákban futott széjjel. A kis kapu közepén nyílás volt sűrű vasrácsozattal, mely már egészen vörössé rozsdásodott s hogy úgy mondjam, kiindulásul szolgált egy karikával hozzáerősített kalapácsnak, mely egy hatalmas szög torz fejére ütögetett. Ez a kalapács hosszúkás formájú volt, a régi óraütők fajtájából való s egy nagy fölkiáltójelhez hasonlított; a régiségbúvár, aki figyelmesen vizsgálja, megtalálta volna rajta egy valóságos bohócfigura némely nyomát, amelyet valaha ábrázolt s mely a hosszas használat folytán elmosódott. A kis rostélyon keresztül, mely a polgárháborúk idején annak megállapítására szolgált, hogy jóbarát van-e odakünn, a kíváncsiak egy homályos és zöldes holthajtás végében néhány megviselt lépcsőfokot vehettek észre; ezeken át egy kertbe lehetett jutni, melyet vastag és nedves falak környeztek festőileg; mindenütt átszivárgott rajtuk a víz és csenevész bokrok csomóstól borították őket. Ezek a falak már a sáncokhoz tartoztak, melyeken néhány szomszédos épület kertjei terültek el. A ház földszintjén a legtekintélyesebb helyiség egy terem volt, melynek a nagy kapuszínből nyílt az ajtaja. Kevés ember ismeri az ilyen termek jelentőségét Anjou, Touraine és Berri kisvárosaiban. Ez a terem előszoba, szalon, iroda, öltöző és ebédlő is egyúttal; a házi élet színpada, a közös tűzhely; itt jelent meg minden évben kétszer a városnegyed fodrásza, hogy Grandet úr haját lenyírja; ide jártak a bérlők, a plébános, az alpréfet, a molnárinas. Ez a szoba, melynek két ablaka az utcára nyílt, ki volt padlózva; falait, egész hosszukban, régies, szürke, párkányos deszkaburkolat födte; mennyezetét szintén szürkére festett, kiálló gerendák alkották, ezeknek közeit tehénszőrrel kevert mész töltötte ki, mely már egészen megsárgult. A fehér kőkandalló hibás faragású párkányát ódon rézóra díszítette, mely teknősbéka-héjból készült arabeszkekkel volt kirakva; a kandallón zöldes tükör állott, melynek szélei, hogy a vastagsága lássék, rézsutosan voltak leköszörülve, s amelyből fénysugár verődött a két ablak között elhelyezett finom acéltükör lapjára. Az aranyozott rézből készült s a kandalló két sarkán álló karos gyertyatartóknak kettős volt a hasznuk; ha levették róluk a rózsákat, melyek csíptetőül szolgáltak s melyeknek főszára belenyúlt egy régi rézzel cifrázott kékes márványtokba, akkor ezt a tokot egyágú gyertyatartónak lehetett használni mindennapra. Az ódivatú székek párnázatát hímzések borították, melyek La Fontaine meséit ábrázolták; de ezt tudni kellett az embernek, hogy fölismerhesse az egyes tárgyakat, mert a megfakult színek s a sok foldozástól elformátlanodott alakok alig voltak már kivehetők. A terem négy sarkában pohárszékhez hasonlatos háromszögletű szekrények állottak, melyek piszkos polcokban végződtek. A két ablak között egy régi, mozaikos játékasztal volt, melynek felső lapja sakktábláéi szolgált Az asztal fölött légsúlymérő függött, fekete keretben, aranyos facsíkokkal, amelyeken a legyek oly szabadon garázdálkodtak, hogy az aranyozás már kétségessé vált. Szemközt a kandallóval a falon két pasztellkép függött, az egyik állítólag Grandet-né nagyatyjának, az öreg De la Bertelliére úrnak képmása volt gárdahadnagyi egyenruhában, a másik az Istenben boldogult Gentillet-né, pásztorleánynak öltözve. A két ablak piros selyemfüggönyei selyemzsinórokkal voltak hátraszegve, amelyeken templomi bojtok csüngöttek. Ez a pompás szobadísz, mely oly kevéssé illett Grandet úr szokásaihoz, annak idején bele volt tudva a ház vételárába, éppen úgy, mint a tükrös asztal, az óra, a hímzett bútorok s a rózsafából faragott szekrények. Az ajtóhoz legközelebb levő ablak előtt egy szalmaszék állott, melynek lábai emelvényre voltak erősítve, minélfogva oly magas volt az ülése, hogy Grandet-né láthatta a járó-kelőket az utcán. Az ablakmélyedést színehagyott cseresznyefa varróasztal foglalta el és szorosan mellette állott Grandet Eugénia karosszéke. Tizenöt esztendő óta áprilistól-novemberig anyának és leánynak minden egyes napja itt telt el csöndesen, szakadatlan munkában. November 1-én elfoglalhatták téli állomásukat a kandalló mellett. Csak e napon engedte meg Grandet, hogy befűtsenek a teremben s március 31-én vége volt a tüzelésnek, tekintet nélkül a tavaszi vagy őszi korai fagyokra. Április és október leghidegebb reggelét vagy estéit Grandet-néra és Grandet kisasszonyra nézve elviselhetővé tette egy melegítő fazék, amelyet a nagy Nanon megtöltött a tűzhelyről parázzsal és ügyesen félretett számukra. Anya és leánya tartották rendben az egész ház fehérneműjét, egész napjukat oly lelkiismeretesen ráfordították erre a munkásnőnek való dologra, hogy ha Eugénia egy gallért akart hímezni édesanyjának, az álmát kellett megrövidítenie, s a szükséges gyertya miatt meg kellett atyját csalnia. Már hosszú idő óta a vén zsugori maga adta ki a gyertyát leányának és a nagy Nanonnak, amint, hogy maga mérte ki minden reggel a kenyeret s a napifogyasztásra szükséges élelmi szereket.

A nagy Nanon volt talán az egyetlen emberi lény, aki képes volt eltűrni gazdája zsarnokságát. Az egész város irigyelte őt Grandet-éktől. A nagy Nanon, akit öt láb és nyolc hüvelyk magas termetéért neveztek így, harmincöt esztendő óta tartozott a Grandet-házhoz. Jóllehet, csak hatvan livre évi bére volt, mégis Saumur egyik leggazdagabb cselédjének tartották. Ezt a hatvan livre-t harmincöt esztendőn át összegyűjtötte s így nemrégiben négyezer frankot helyezhetett el Cruchot mesternél életjáradékra. A nagy Nanon hosszú és állhatatos takarékoskodásának ez az eredménye óriásinak tűnt föl. A többi szolgáló mind féltékeny lett, amikor látta, hogy a szegény hatvanesztendős leánynak vén napjaira biztos kenyere van s nem gondolták meg, milyen kemény rabmunkával szerezte meg azt. Huszonkét éves korában a szegény leány nem tudott helyet kapni, olyan visszataszító volt az arca; ez a fölfogás bizonyára nagyon igazságtalan volt; egy gránátos-testőr vállain megbámulták volna az arcát; de az emberek azt tartják, hogy minden a maga helyén legyen. Miután a majort, ahol teheneket őrzött, tűzvész pusztította el, Nanon Saumurbe jött szolgálatot keresni, duzzadt attól az erőtől és bátorságtól, amely semmitől sem idegenkedik. Grandet apó akkoriban éppen a nősülésen törte az eszét s már be akarta rendezni háztartását. Észrevette a leányt, akit minden ajtótól elutasították. Mint kádár meg tudta ítélni testi erejét s nyomban kitalálta, minő hasznot húzhat egy Herkules-termetű, erőscsípőjű, széleshátú nőszemélyből, aki úgy állott a lábán, mint a hatvanéves tölgy a maga gyökerein, akinek olyan keze volt, mint egy kocsisnak, s akinek becsülete olyan szilárd volt, amilyen érintetlen az erénye. Sem a szemölcsök, melyek marcona arcát tarkították, sem téglavörös bőre, sem izmos karjai, sem rongyai nem riasztották vissza a kádárt, aki még abban a korban volt, amikor a szív is megszólal. Ellátta a szegény leányt ruhával, lábbelivel, élelemmel, adott neki bért és munkát s dolgoztatta anélkül, hogy nagyon is durván bánt volna vele. amikor látta, hogy milyen barátságosan fogadták, a nagy Nanon titkon sírt örömében s őszinte ragaszkodás ébredt föl benne a kádármester iránt, aki különben úgy kihasználta, mint egy jobbágyot. Nanon végzett el minden munkát: dolgozott a konyhán, szapult, lement mosni a Loire-ra, vállán hozta vissza a fehérneműt, hajnalban kelt, későn feküdt, szüretkor ebédet főzött valamennyi szüretelőnek, ügyelt a böngészőkre; megvédelmezte a gazdája jószágát, mint a hűséges eb, s végül, tele vak bizalommal Grandet iránt, zúgolódás nélkül engedelmeskedett legbadarabb szeszélyeinek. Az 1811-i híres szüret idején, amely hallatlan fáradsággal járt, húsz évi szolgálat után, Grandet elhatározta, hogy régi óráját Nanonnak ajándékozza; ez volt az egyetlen ajándék, amelyet valaha kapott gazdájától. Bár ócska cipőit is mindig neki adta (illettek a Nanon lábára), ezt a fertályesztendei cipő járulékot lehetetlenség ajándéknak tekinteni, annyira elkoptak már azok a cipők. A szükség a szegény leányból is olyan fösvényt csinált, hogy Grandet végre megszerette, mint ahogy egy kutyát szeret az ember, s Nanon eltűrte, hogy rátegyék a szöges nyak-örvet, melynek szúrásait már nem érezte. Nem panaszkodott, ha Grandet nagyon fukar kézzel szelt neki a kenyérből; vidám szívvel osztozott azokban a higiénikus előnyökben, melyek a szigorú rendtartás eredményei voltak a házban, ahol soha senki sem volt beteg.