Borítószöveg

„Másfelől viszont jó volna tudni, vajon amit ma érzünk egymás iránt, nem csak annyi-e, mint ezek az esőcseppek itt. Nézd, még mindig csöpögnek ránk az ázott falevelekről, pedig az égből már rég nem hull az eső. Vajon van-e még hátra más, mint hogy az emlékeink után a szerelmünk is elhalványodjék és kihunyjon?”

Valamikor Arthur király halála után, a Római Birodalom romjai között békében élnek egymás mellett az őshonos britonok és a betelepülő szászok. Ám úgy tűnik, a béke záloga a felejtés: a hegyekből leereszkedő „homály” miatt senki nem képes fölidézni a múlt eseményeit. Az idős briton házaspár, Axl és Beatrice egy halovány emlékfoszlányba kapaszkodva mégis útnak indul, hogy megtalálja fiúgyermekét, aki hitük szerint egy másik faluban él, és régóta várja a látogatásukat. Út közben melléjük szegődik Wistan, a titokzatos küldetéssel megbízott szász harcos; fiatal tanítványa, Edwin; majd az Arthur-mondakörből ismert Gawain lovag is. Bár az útitársakat különböző célok vezérlik, hamarosan kiderül, hogy sorsuk – múltjuk, jelenük és jövőjük – szorosan összekapcsolódik egymással, és lassan mindannyiuknak dönteniük kell emlékezés és felejtés között.

Ishiguro 2015-ben megjelent, sárkányokkal és mitikus szörnyekkel benépesített, allegorikus-melankolikus regényében ezúttal a fantasy műfaját használja föl, hogy örök érvényű kérdéseket tegyen föl a szerelem erejéről, a bosszú természetéről, az egyéni és kollektív emlékezet jelentőségéről.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kazuo Ishiguro: The Buried Giant

Alfred A. Knopf, New York, 2015

Copyright © Kazuo Ishiguro 2015

All rights reserved

Fordította Falcsik Mari

Hungarian translation © 2016, 2023 Falcsik Mari

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

ISBN 978-963-620-164-7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I. RÉSZ

Első fejezet

Akkoriban még sehol nem lehetett látni afféle tájakat, mint manapság: sem kanyargós, tiszta ösvényeket, sem békés zöld mezőket, amelyek a későbbi időkben az angol vidék oly emblematikus nevezetességei lettek. Korábban végeláthatatlan ugar terült el a helyükön, megműveletlen földek mindenfelé, míg csak a szem ellátott. A gazból csupán itt-ott eredt néhány alig kitaposott keskeny csapás: nekifutottak a csupa kő dombhátnak vagy a sivár, ingoványos pusztának, de csak azért, hogy valahol elakadjanak benne. A rómaiak építette utak már tönkrementek, vagy eltüntette őket a köveket benövő, szabadon burjánzó vad növényzet. Jegeces köd terjengett a folyók és láposok fölött, gomolygó tejfüggöny, az emberevő óriások legnagyobb örömére, akik rejteket találtak benne. Ezek a torz alakok, az ogrék voltak itt az őslakosok. Az embereket csak valami végső kétségbeesés űzhette idáig, hogy épp egy ilyen nyomasztó vidéken telepedjenek meg, ahol az emberevők bármikor kibukkanhattak a ködfátyolból. A falvak népe joggal rettegte, ha a mocsár felől érdes, nehéz zihálás hallatszott: ez a vészjósló hang jelezte, hogy ogre közeledik.

Ám ezek a szörnyek mégsem váltottak ki különösebb döbbenetet az akkori emberekből: megszokták már, hisz mindennapos volt a veszély, ráadásul az ogrék jelenléte csak egy volt a sok félnivaló közül. Ugyanígy aggódhattak az élelem miatt is, hogy találnak-e majd bármi ehetőt a fagyott földeken, hogy elegendő tűzifa gyűlt-e fel télire, hogy mivel gyógyítsák a kórt, ami egy nap alatt képes megölni egy egész falkányi disznót, vagy miképp fékezhetnék meg a járványt, amitől zöld kiütések lepik el a gyerekek arcát.

Végtére is az ogrék, ha nem bosszantotta fel őket az ember, nem is voltak olyan rettenetesek. El kellett fogadni, hogy időről időre betör a faluba egy óriás termetű, emberevő szörny dühtől tajtékozva – tán mert a törzsbeli hierarchián kitört vitában összeveszett a társaival –, és ilyenkor az emberek hiába kiáltoznak, hiába hadonásznak a fegyvereikkel, az őrjöngő bestia bárkit megsebesít, akár meg is öli, aki nem takarodik el elég gyorsan az útjából. Ahogy azt is tudomásul kellett venni, mert ugyanilyen gyakran megesett, hogy a faluban felbukkanó ogre elkap egy gyereket, és elüget vele a ködben. Az akkori embernek muszáj volt némi bölcs szkepszissel kezelnie ezeket a borzalmakat.

Épp egy efféle lápos vidéken, a hatalmas kiterjedésű mocsár szélén, néhány összevissza kőhányásnyi magasabb domb árnyékában élt egy idős pár: Axl és Beatrice. Lehet, hogy nem ez volt a pontos vagy a teljes nevük, de ebben a történetben a könnyebbség kedvéért ekként fogjuk emlegetni őket. Fogalmazhatnék úgy is, hogy a világtól elzárkózva éltek, de azokban az időkben csak igazán kevesekre lehetett azt mondani, hogy elzárkóztak, abban az értelemben, ahogy a mai ember használja a szót. Hogy melegben és védelemben éljenek, a falusiak lakótér gyanánt rejtekhelyeket építettek, többnyire mélyen a hegyek gyomrába vájva. Itt élték az életüket a közösségek, épületek helyett kamrányi vagy teremnyi helyiségekben, amelyeket utcák gyanánt föld alatti alagutak és fedett tetejű árkok fűztek össze egy településsé.

Nos, ez a mi idős házaspárunk is pont egy ilyen barlangfaluban élt, az egyik hegynyi kőhalom alatt szerteágazó nyúlüregben – mert az „építmény” túl nagy szó volna az ilyen helyre. Nagyjából hatvan falubelijükkel osztották meg a barlangot, amiből a napvilágra kilépve vagy húszpercnyi séta után a hegy másik oldalán épp el lehetett érni a következő ugyanilyen üregrendszer bejáratát. Mondhatom, a mai ember nem sok különbséget látott volna köztük: a mi szemünkben ez is ugyanolyannak tűnt volna, mint amaz. De a barlangfalvak lakói nem így látták: számukra minden ilyen rejteknek megvoltak a maga eltérő kis jellegzetességei, erényei és hibái, amelyekre az üregi telep lakosai úgy tekinthettek, mint a magukéra: büszkén, vagy épp kissé szégyenkezve.

A legkevésbé sem szeretném azt a benyomást kelteni, mintha az akkori Britannia mindössze ennyiből állt volna. A világért sem állítanám, hogy amikor a Föld más tájain csodálatos civilizációk virágoztak, a mi országunk még mindig nem volt túl a vaskoron sem. Ha az ember tetszése szerint bebarangolhatta volna a vidéket, nyilván talál pompás kastélyokat, ahol muzsika szól, finom ételeket hordanak fel az asztalokra, és kiválóan űzik a különféle sportokat; vagy kolostorokat, ahol szerzetesek élnek, szent tanulmányaikba és imáikba merülve. De tagadhatatlan, hogy akár a legerősebb paripát megülve is, még a legszebb időben is, napokig kellett lovagolni, míg végre felderengett egy vár vagy egy rendház a sűrű zöldben. Képzeletbeli utazónk tehát leginkább ilyen üreglakó közösségekkel találkozott volna, mint ez a feljebb leírt hely. És egyáltalán nem részesült volna valami túl szívélyes fogadtatásban, hacsak nem akad nála fölösleges eledel vagy ruhanemű, amit a lakóknak ajándékozhat – de a legmeggyőzőbb az lett volna, ha már messziről látszik fenyegető fegyverzete. Igazán sajnálom, hogy ilyen képet kell festenem hazánkról, de mit tegyek, ha akkoriban ilyen volt.

Hanem térjünk vissza hőseinkhez! Axl és Beatrice, mint mondottam, idősek voltak, egy tiszteletre méltó házaspár, akik a barlangfalu legszélén laktak, szinte a mocsár szomszédságában. A kamrájukat, amely az üregrendszer külső peremén helyezkedett el, már szinte semmi nem védte az elemektől. A Nagyteremtől is távol esett, ahol esténként a közösség tagjai összegyűltek a jó meleg központi tűz köré. Az is lehet, hogy korábban még közelebb laktak a tűzhöz – valaha rég, amikor még talán együtt éltek a gyermekeikkel. De ez a feltevés csak kósza elképzelés volt, ami Axl fejében ötlött fel egy végtelen üres órán, amikor a hajnalt várva hevert az ágyon, míg mellette a felesége mély álomba merülve szuszogott. Akkor, ott, a sötétben egyszerre valami megnevezhetetlen veszteségérzés markolta meg Axl szívét, olyan gyötrelemmel, hogy képtelen volt tőle visszaaludni.

Talán ezért szánta rá magát ezen a különös hajnalon, hogy az elalvás reményével együtt az ágyat odahagyva felkeljen, és csöndesen kisurranjon az üregből. Odakint leült a barlang szája melletti öreg pad elvetemedett deszkájára, hogy megvárja a felkelő nap első sugarait. A levegő metszően hideg volt, még Beatrice köpenyébe burkolózva is, amit kifelé jövet kapott magára. De Axl a gondolataiba mélyedve csak most vette észre, mennyire fázik. Már egyetlen csillag sem látszott odafenn: mind eltűntek, hogy átadják az égboltot a horizonton felbukkanó és szerteszóródó ragyogásnak, amit hamarosan köszöntöttek a hajnal ködéből feltrillázó első madarak is.

Axl lassan felemelkedett ültéből. Már bánta, hogy ilyen sokáig kint maradt. Jó karban lévő férfi volt, az egészsége is rendben, de a legutóbbi náthalázat nagyon nehezen heverte ki, és nem akart újra visszaesni – máris érezte, hogy a nyirkos hideg átjárta végtagjait. De ahogy megfordult, hogy visszabújjon a bejáraton, nagy elégedettség töltötte el: ezen a hajnalon sok mindenre sikerült visszaemlékeznie abból, ami egy ideje itt keringett a fejében, csak még nem tudta elcsípni. Mi több, most annak is tudatában volt, hogy valami nagy jelentőségű döntés előtt áll – olyan döntés előtt, amit máris túl sokáig halogatott. Különös izgalom lett úrrá rajta, és ezt az érzést mielőbb meg akarta osztani a feleségével.

Odabent a járatokban még egészen sötét volt, ami Axlt arra késztette, hogy mielőbb visszabújjon a saját zugukba. Az üregrendszerben a legtöbb kamrának nem volt ajtaja: lakói kőbe vájt íven át léphettek a család privát helyiségébe. De az elrendezés nyitott jellege az üreglakóknak inkább áldás volt, mintsem átok: a rejtett zugokban egyáltalán nem kellett feladniuk magánéletük intimitását, viszont a nyitott cellákat átjárta a meleg, ami így akadálytalanul áramlott a folyosókon a kamrákba a nagy központi tűz és a más pontokon engedélyezett kisebb tűzrakások felől.

Axl és Beatrice szobája azonban, mivel túl messze esett a menedékben gyújtott összes tűztől, a szokásoktól eltérően el volt zárva a folyosótól, valami olyasmivel, amit épp ajtónak is nevezhetünk: egy nagy fakeret, amire keresztül-kasul faágak voltak szögezve, közéjük beszőve indák és szúrós bogáncslevelek. Igaz, hogy ki-be járva a tákolmányt minden alkalommal meg kellett emelni és arrébb rakva a folyosó falának támasztani, de azért kizárta a huzatot. Axl boldogan meglett volna nélküle – Beatrice-nak azonban ez az „ajtó” lett a fő büszkesége. Hazatérve gyakran találta a feleségét szorgos foglalatosságban az ajtó javítgatásával: ki-kihúzogatta az elszáradt indákat és virágszárakat a faágak közül, és helyükre frisseket fűzött, amiket a nap folyamán gyűjtött össze a mezőn.

Ezen a különös reggelen Axl csak annyira mozdította el az ajtót, hogy a résen épp beférjen, vigyázva, hogy ne üssön nagy zajt. Odabent már nem volt koromsötét: a kőfal hasadékain át a kamrába beszöktek a napfelkelte fényei. Halványan derengve látta maga előtt saját kinyújtott kezét és a gyepből rakott ágyon Beatrice alakját, aki még mindig mélyen aludt a vastag szőttesek alatt.

Kísértést érzett, hogy felköltse a feleségét. De sejtette – sőt szíve mélyén egészen biztosan érezte –, hogy ha Beatrice ébren volna, és beszélne őhozzá, akkor az utolsó korlát is leomlana Axl és az elhatározása között. Volt azonban még egy kis idő, míg az üreg népe mozgolódni kezd, és kezdetét veszi az aznapi munka, így Axl, szorosan maga köré csavarva a felesége köpenyét, letelepedett a szoba sarkában álló alacsony székre, és várt.

Csodálkozott, milyen vastag a reggeli köd. Kilesett az ajtó résein, hátha elkapja az oszló sötétben, ahogy a köd teje a folyosóról beszivárog a növényszövet hagyta lyukakon a szobájukba. Majd a lényegtelen dolgokról visszatértek a gondolatai ahhoz, ami egész éjjel foglalkoztatta. Vajon mindig így éltek ők? Csak ketten, a közösség perifériáján? Vagy valaha egész másképp volt?

Ezen a reggelen, ahogy odakint ücsörgött, valamiféle emléktöredékek tértek vissza hozzá: egy röpke perc, ahogy lassan lépdel a hosszú főfolyosón a Nagyterem felé, karjaiban – az egyik? – gyermekével, kissé meghajló tartással, de nem mint most, a kora miatt, hanem csupán azért, hogy a borongó félsötétben be ne üsse a fejét a plafont tartó keresztgerendákba. A gyermek mintha beszélt volna hozzá – épp valami mulatságosat mondhatott, mert mindketten nevettek. De most is itt akadt el, akárcsak korábban odakint a padon: nem tudta igazán elkapni a képet, hogy a részleteket is a helyükre tegye, és minél jobban koncentrált, annál gyorsabban halványodtak a felmerült töredékek. Lehet, hogy ez az egész nem is több, csak egy vén bolond képzelgése. Lehet, hogy az Isten soha nem is adott nekik gyermekeket.

Csodálkozhatunk, vajon miért nem fordult Axl a falujabeliekhez, akik biztosan tudtak volna segíteni neki a múlt felidézésében – de ez korántsem olyan egyszerű, mint feltételeznénk. Mert ez a közösség nagyon ritkán hozta szóba a múltat. De nem azért, mert valami fura tabu volt – inkább arról van szó, hogy a múltjuk ködbe veszett, legalább olyan sűrű ködbe, mint ami odakint gomolygott a mocsarak felett. Ebben a közösségben az embereknek egyszerűen nem jutott eszükbe a múlt – nem gondoltak rá, még az alig eltűnt közelmúltra sem.

Csak hogy egy példát említsek, és épp azt, ami egy ideje Axlt már nagyon zavarta: egész biztos volt benne, hogy élt itt velük, nem is olyan régen, egy asszony – egy hosszú vörös hajú asszony. Nagyon fontos személyiség volt, kulcsszerepet töltött be a közösség életében: olyan jól értett a gyógyításhoz, hogy ha a faluban valakit sérülés ért vagy megbetegedett, azonnal érte küldtek.

És most ez az asszony nincs sehol, és senkin nem látszik, hogy megdöbbenne, és azt kérdezné, vajon mi történt vele: hogy bárki hiányolná ezt a fontos asszonyt vagy bánná az eltűnését. Amikor Axl egy reggel munka közben szóba hozta ezt három földijének, akikkel a fagyott ugart próbálták feltörni, a válaszokból kitűnt, hogy az embereknek – de egészen őszintén – fogalmuk sincs, mi a csudáról beszél. Az egyik szomszéd még egy percre abba is hagyta a munkát, és szemmel láthatóan erőlködött, hátha eszébe jut valami. De aztán csak a fejét rázta, és olyasmit mormogott, hogy mindez bizonyára nagyon régen történt.

– Én sem emlékszem semmiféle vörös hajú asszonyra – mondta Beatrice, amikor Axl aznap éjszaka felhozta neki a témát. – Talán csak álmodtad magadnak, Axl, a te vágyaidból kelt ki! Pedig itt van melletted a saját feleséged, akinek még a tiédnél is egyenesebb a háta…

Ez valamikor előző ősszel történt. Egymás mellett feküdtek a szuroksötétben a gyepből rakott ágyon, és hallgatták, ahogy az eső veri a cellájuk falát.

– Az már igaz, hercegnőm – felelte Axl –, te aztán semmit nem öregszel, ahogy az évek telnek. De az az asszony nem álom volt. Te magad is emlékeznél rá, ha egy percet áldoznál arra, hogy visszaidézd! Még egy hónapja sincs, hogy itt állt az ajtónkban az a kedves lélek, az iránt érdeklődve, szükségünk van-e bármire, hozzon-e valamit. Biztosan emlékszel.

– De miért akart hozni nekünk bármit is? A rokonunk volt?

– Nem, nem hiszem, hercegnőm, csak kedves volt. Biztosan emlékszel, gyakran állt meg a szobánk ajtajában, hogy megkérdezze, nem vagyunk-e éhesek vagy nem fázunk-e.

– Épp ezt kérdezem, Axl, hogy mi dolga volt neki velünk, miért tüntetett ki bennünket a figyelmével?

– Ugyanez izgat engem is már jó ideje, hercegnőm. Emlékszem, arra gondoltam, itt ez az asszony, akinek szemlátomást az a feladata, hogy a betegeket ellássa, és itt vagyunk mi ketten, akik ugyanolyan egészségesek vagyunk, mint a faluban mindenki más. Vajon valami járvány híre jár, és azért jött, hogy megvizsgáljon minket? De kiderült, hogy nincs semmiféle járvány, hogy ez az asszony egyszerűen csak jó hozzánk. Most, hogy beszélgetünk róla, egyre több apróságra emlékszem: például hogy egyszer, ahogy ott állt, azt mondta, ne bánjuk, ha a gyerekek csúfolnak minket. Így volt. Aztán soha többé nem láttuk.

– Hát miféle vörös hajú asszonyt álmodtál te magadnak, Axl, olyat, aki még bolond is, hogy így felizgassa magát a kölykök buta játékai miatt? – kérdezte Beatrice.

– Pontosan ugyanezt gondoltam magam is akkor, hercegnőm. Hisz nem akarnak bántani minket azok a gyerekek, csak unatkoznak, és próbálják elfoglalni magukat, amikor odakint mogorva az idő. Meg is mondtam neki, hogy mi egy fikarcnyit se törődünk ezzel, de ő egyre ugyanazt ismételgette nagy kedvesen. Most eszembe jutott, azt is mondta, mennyire sajnálja, hogy éjszakára gyertyavilág nélkül maradunk.

– No, ha az a teremtés sajnált minket, hogy nincs gyertyánk, hát abban legalább igaza volt! – mondta Beatrice. – Micsoda sértés, eltiltani minket a gyertyától, főleg most, hogy ilyen sötétek az éjszakák! Pedig a mi kezünk is éppolyan biztos, mint mindenki másé! És akik a sok almabortól már nem is látnak? Vagy amelyik cellában vadul futkározó gyerekek is laknak? Azok a famíliák persze vígan égethetik a gyertyájukat! Ráadásul az a gyertya a miénk volt, a sajátunk! Én meg mereszthetem a szemem, és alig látom a körvonalaidat, Axl, pedig itt ülsz mellettem!

– Nem szánták ezt sértésnek, hercegnőm. Ez csak a dolgok rendes menete, semmi több. Mindig így szokták csinálni.

– Pedig tudd meg, nem csak a te álomasszonyod furcsállja, hogy elvették tőlünk a gyertyát! Tegnap, vagy lehet, tegnapelőtt, lent voltam a folyónál, és ahogy elmegyek az asszonyok mellett, mikor már azt hitték, hogy hallótávolon kívül kerültem, hallom ám, hogy arról beszélnek, micsoda szégyen, hogy egy ilyen becsületes párnak, mint mi, a sötétben kelljen ücsörögnie minden áldott este. Látod, nem a te álomasszonyod az egyetlen, aki gondolkodik itt!

– Mondom, hercegnőm, nem álomasszony volt az. Mindenki ismerte, mindenkinek volt hozzá egy szava, mind jó véleménnyel voltak felőle még egy hónappal ezelőtt is. Hát hogy létezik, hogy mindenki ilyen hamar elfelejtette még azt is, hogy egyáltalán a világon volt – még te is!?

Ahogy a tavaszi hajnalban Axl felidézte ezt a beszélgetést, közel volt hozzá, hogy belássa, ő tévedett a vörös hajú asszonyt illetően. Végtére is, a kora már megengedné, hogy egyszer-egyszer összezavarodjon. Azonban épp ez a vörös hajú asszony volt a nagyon kevés állandó elemek egyike, amelyek minduntalan visszatértek töredezett emlékeiben. Axl elkeseredetten vette tudomásul, hogy e pillanatban még nem tud több ilyen esetet részleteiben felidézni, pedig szép számban akadtak, ebben biztos volt.

Ott volt például a Marta esete. Ez a kilenc-tíz év körüli kislány faluszerte arról volt híres, hogy nem ismer félelmet: nem törték le kalandvágyát a hajmeresztő történetek, mi minden szörnyűség eshet meg az eltekergő gyermekekkel. Aztán egy este, alig egy órával a sötétedés előtt körbefutott a faluban a hír, hogy Marta eltűnt. A köd épp leszállt – ez volt az az óra, amikor az első farkasüvöltés felhangzik a hegytető felől. A riasztó hírre mindenki félbehagyta, amivel épp foglalatoskodott, és hamarosan itt is, ott is felhangzott a Marta neve, ahogy szólongatták, és a léptek dobbanása, ahogy futottak folyosóról folyosóra, belestek minden cellába, még a raktározóvermekbe és a deszkapallók alatti üregekbe is, szerte a barlangfaluban mindenütt, ahová csak beférhet egy bújócskát játszó gyermek. És akkor, a riadalom kellős közepén megjelent két juhász, akik épp akkor érkeztek vissza a hegyekből. Egyenest a Nagyterembe siettek, hogy a központi tűznél melegítsék fel elgémberedett tagjaikat. Amint ott ücsörögtek, egyikük mesélni kezdett. Előző napi élményüket idézte fel: észrevették, hogy egy ökörszemsas körözni kezdett a fejük fölött. Lesték, ahogy az égen kört körre tesz a csodálatos madár: az első kört, a másodikat, a harmadikat… Volt idejük alaposan megfigyelni, mondták, és váltig állították, hogy nem tévednek, igenis ökörszemsas volt.

A nagy újság gyorsan terjedt a barlangfaluban. Hamarosan a nép apraja-nagyja odagyűlt a tűz köré, hogy hallhassa a juhászok meséjét. Még Axl is odasietett, mert az ökörszemsas felbukkanása ezen a vidéken valóban szenzációnak számított. Ezeknek a misztikus madaraknak több varázslatos képességet tulajdonítottak, nem utolsósorban azt, hogy elriasztják a farkasokat. Az a monda járta, hogy a mágikus erejű ragadozó madárnak köszönhetően egyes tájakról a toportyánférgek az utolsó darabig eltakarodtak.

A tűz köré gyűlt tömeg először mohó kíváncsisággal faggatta a két juhászt, újra és újra részletesen elmondatva velük az egész esetet. Aztán valahogy felütötte fejét a bizalmatlanság. Valaki rámutatott, hogy korábban több hasonló történetet hallottak, amelyek egytől egyig megalapozatlannak bizonyultak. Valaki más meg azt állította, hogy ugyanez a két juhász már tavaly tavasszal is ezzel a mesével állt elő, amit azóta sem követett a csodás madár újabb észlelése. A juhászok dühösen tagadták, hogy hasonló történettel korábban is előhozakodtak volna, és a közösség hamarosan kettészakadt a juhászokat pártolókra és az őket támadókra. Az utóbbiak egyre hangosabban követelték, hogy a két juhász emlékezzék csak vissza az állítólagos tavalyi ökörszemsasesetre, ne tagadja, hogy egyszer már föltálalták ugyanezt a mesét!

A lángok körül mind tüzesebb lett a veszekedés, és Axlon hirtelen átfutott az a jól ismert, szinte a szégyenérzethez hasonlító kínos érzés, hogy itt valami nagyon nincs rendjén. Kiszakította magát a pörlekedő tömegből, és a barlang száján kibújt a szabadba. A talaj mentén lebegő vastag ködből felbámult a sötétedő égboltra, és lám, egy idő múlva kezdtek összeállni fejében az iménti töredékek, az eltűnt Martáról, a veszélyről, ahogy alig egy órája még mindenki a lánykát kereste. De a visszaidézett részletek mind jobban összekuszálódtak, hasonlóan ahhoz, ahogy az álom is egyre zavarosabb lesz alig pár perccel az ébredés után. Axl csak a tudata legerősebb parancsára volt képes továbbra is a kis Martára koncentrálni, pusztán csak észben tartani őt, míg mögötte szakadatlan ömlöttek a hangok, még mindig az ökörszemsas felbukkanásának kétségbe vonható hírét vitatva.

És akkor, ahogy ott ácsorgott, egyszerre meghallotta a dudorászó kislányhangot, majd a köd sűrű tejéből kilépett elébe a kis Marta.

– Furcsa gyermek vagy te – mondta neki Axl, ahogy a lányka feléje szökdécselt. – Nem félsz a sötétben? A farkasoktól sem? Az ogréktól sem?

– Ó, dehogynem, uram, mindegyiktől félek – felelte a kis Marta mosolyogva. – Csak tudom, hogyan kell előlük elrejtőzni. Remélem, a szüleim nem kerestek. Most egész múlt héten elrejtőzve kellett maradnom.

– Hogy nem kerestek-e? Hát persze hogy kerestek! Sőt az egész falu utánad kutatott! Figyelj csak! Hallod ezt a felbolydulást odabent? Ez mind-mind miattad van, gyermekem!

Marta felnevetett.

– Ugyan, uram, hagyja már el! – mondta Axlnak. – Pontosan tudom, hogy senkinek sem hiányoztam. És tisztán hallom, hogy ezek ott bent nem miattam kiabálnak egymással.

Amint Marta ezt kimondta, már Axlnak sem volt kétsége, hogy a kislánynak igaza van: a kiszűrődő szavak egyáltalán nem Martáról szóltak, nem miatta, hanem egész más ügyben veszekedtek odabent. Ahogy Axl a bejárathoz közelebb hajolva hallgatózott, vajon miről folyik most a szó, az emelt hangú vitából egy-két fordulatot elkapva máris tudta, hogy még mindig a juhászok meg az ökörszemsas a téma. Tétovázott, mondania kellene-e valamit Martának, de a kislány hirtelen behussant mellette, és eltűnt a barlang gyomrában.

Axl is bement a lányka nyomában, és már előre elképzelte, hogy Marta visszatérte milyen nagy megkönnyebbülést, mekkora örömet vált majd ki a közösségben. Igazság szerint még az is megfordult a fejében, hogy ha Marta és ő együtt bukkannak fel, akkor valamennyi őrá is testálódik a dicsőségből, hogy a gyermek épségben visszatért, mintha érdeme volna benne. Beléptek a Nagyterembe, ám a falu népe, nyakig merülve a nagy vitába, szinte észre se vette őket. Csak néhányan néztek fel a közeledtükre, köztük Marta anyja, aki persze azonnal kivált a tömegből, és feléjük sietve már messziről szidta a kislányt:

– Hát itt vagy, te leány, megkerültél végre? Hát még hányszor kell elmondjam, hogy ne csavarogj el így! – ezzel vissza is fordult a tűz mellett kiabálókhoz, hogy ismét az ottani vitának szentelje teljes figyelmét.

Marta rávigyorgott Axlra, mintha csak azt mondaná: „Na, ugye megmondtam? Most már maga is láthatja!” – aztán elnyelte a sötét folyosó, ment megkeresni a többi gyereket.

Axlék kamrájában közben szinte teljesen világos lett. Lévén a cella a barlangrendszer legkülső gyűrűjén, csak egyetlen kicsi ablak nézett kifelé belőle, és az is olyan magasan, hogy ha az ember ki akart lesni rajta, fel kellett állnia egy székre. Az apró ablakot lyukas rongy fedte függöny gyanánt. A kelő nap vékony sugara utat talált egy résen át, behatolt a szobába, épp az ágy fölé, amiben Beatrice még mindig az igazak álmát aludta. Axl a sugár pászmájában észrevette, hogy a felesége feje fölött valami hintázik a levegőben: egy pók ereszkedett lefelé láthatatlan fonalán. Axl zajtalanul átlépdelt a szobán, söpört egyet a kezével a levegőben a felesége arca fölött, és elkapta a pókot.

Állt még egy percet ott, nézte az alvó Beatrice-t. Az asszony arcán olyan béke áradt szét, amit nappal igazán ritkán láthatott rajta mostanában. Axl szívét a látványtól hirtelen mélységes boldogság járta át, olyan heves öröm, hogy maga is meglepődött. Pontosan emlékezett rá, milyen szándékkal jött be a szobába: fel akarta ébreszteni Beatrice-t, csak hogy elmondhassa neki az újságot. De most merő önzésnek érezte, hogy felköltse – ráadásul abban sem lehetett biztos, hogy Beatrice hogyan reagál majd a hírekre. Axl végül visszaosont a székhez, és amint leült, eszébe jutott a pók, amit még mindig zárt öklében tartott. Óvatosan kinyitotta az ujjait.

Míg hajnalban odakint ücsörgött a padon a nap első sugaraira várva, megpróbálta felidézni, legelőször mikor és hogyan került köztük szóba az utazás terve. Akkor úgy gondolta, emlékszik a beszélgetésre, amit az egyik éjjel folytattak Beatrice-szal, itt, ugyanebben a szobában. Most azonban, ahogy a keze fején lefutó pókot nézte, amint a földpadlóra pottyanva elszalad, hirtelen teljes meggyőződéssel tudta, hogy először azon a napon említették az utazás ötletét, amikor a sötét rongyokba burkolózó idegen nő felbukkant a faluban.

Szürke reggel volt – lehetséges, hogy tavaly novemberben? Hát ennyire régen történt volna? A folyó mentén rótta a füzes keskeny ösvényét, a fák lelógó ágai alatt: a földekről igyekezett vissza a barlangba, talán valami szerszámért, vagy az elöljárója újabb utasításáért. De bármi volt a célja, meg kellett állnia: valahol a közelben hangos kiáltozás tört ki, az egyre erősödő hangok az ösvénytől jobbra hallatszottak. Axl első gondolata az volt, hogy biztosan az emberevő ogrék járják a mocsarat, ezért nyomban körbenézett, nagyobb sziklát vagy vastag fatörzset keresve menedéknek. Aztán rájött, hogy a hangok – csupa női hang –, igaz, dühösek és izgatottak, de nem hallatszik ki belőlük az a páni félelem, amit az ogrék támadása szokott okozni.

Axl eltökélten átvágott a borókacserjéken, és egy tisztáson bukkant ki, ahol szorosan egymás mellett öt asszony állt, mindjük már túl első ifjúságán, de még gyermekszülésre alkalmas korban. Háttal álltak Axlnak, a távolban figyeltek valamit, ami a kiáltozást kiváltotta belőlük. Axl már majdnem odaért, amikor az egyikük összerezzenve hátranézett, és észrevette. A többiek is megfordultak, és már-már kihívóan vizsgálgatni kezdték.

– Hát, nem tudom – mondta az egyikük –, tán valami próba ez, vagy mi. De itt a férje, reméljük, ő majd észre téríti!

Most megszólalt az az asszony, aki először látta meg Axlt: – Mondtuk a feleségednek, hogy ne menjen oda, de nem hallgatott ránk! Csak makacskodott, hogy ő bizony odamegy, és élelmet visz az idegennek, pedig az pont úgy föst, mint valami démon vagy álruhás manó, vagy más efféle gonosz teremtmény!

– A feleségem veszélyben van? Hölgyek, magyarázzátok meg nekem, mi történt!

– Egy nagyon fura nőszemély ólálkodik körülöttünk reggel óta – kezdte a harmadik asszony. – A haja a hátára leerisztve, a ruházata csupa fekete rongy. Szásznak mondja magát, de mi még egyetlen szászt se láttunk efféle viseletben. A folyóparton, ahol mostunk, megpróbált elosonni mögöttünk a barlangunk szája felé, de még idejében észrevettük, és elkergettük. Hanem ő csak visszatért minduntalan! Elébb olyan arcot vágott, mint akinek valami összetörte a szívét, utóbb meg elemózsiáért könyörgött. Láttuk, uram, hogy egész idő alatt végig a te feleségedet akarta megbabonázni. És hatott is a bűbáj, mert ma reggel már kétszer is le kellett fognunk Beatrice-t, és a karjánál visszatartanunk, oly elszántan csatlakozni akart a démonhoz! Végül addig verekedett, míg mindannyiunkat le nem rázott magáról, és ment, föl a vén csipkebokorhoz, ahol még mindig várt reá az az ördögi lény! Mi, uram, addig tartottuk-húztuk visszafele, míg csak bírtuk, de már mindjobban átjárhatta a gonosz szellem, mert az az erő, amivel kitépte magát a kezeink közül, biztos nem az övé volt, hanem sokkal nagyobb, hát még az ő korához meg vékony csontjaihoz képest! Emberfölötti erő volt az!

– A vén csipkebokorhoz?

– Épp csak egy perce rohant el, uram. De az a lény istenuccse gonosz szellem, úgyhogy ha most utánaeredsz a feleségednek, nagyon ügyelj ám, nehogy elbotolj vagy mérgezett bogáncsba lépj, és megszúrja a lábad, mert az olyan sebet ejt rajtad, ami sose gyógyul be!

Axl erőnek erejével próbálta leplezni, mennyire bosszantják ezek az ostoba, babonás asszonyok. Végül sikerült udvarias szavakkal elbúcsúznia tőlük:

– Hölgyeim, hálás vagyok nektek nagyon, de most bocsássatok meg, távozom, meg kell keressem a feleségemet, és meg kell tudjam, mire készül.

Ebben a faluközösségben az egyszerű kifejezés, „a vén csipkebokor”, egy csodaszép helyet jelöl, ami a nevét a fává sarjadt galagonyabokorról kapta: a bokor egy sziklából nőtt ki, a barlangfalutól nem messze kinyúló kis földfokon. Napfényes délutánokon, persze csak ha nem erős a szél, remek dolog kicsit elidőzni ott. A fokról szép kilátás nyílik a tájra: alant a csillogó víz a folyó kanyarulatában, azon túl a messze terjedő lápvidék… Vasárnaponként a gyerekek gyakorta játszadoznak itt a galagonyafa csupa görcs gyökerei közt, olykor veszik a bátorságot, és úgymond leugranak a fokról – mert valljuk be, erős túlzás ugrásnak nevezni, ahogy lehuppannak a földfok oldalába, és a füves lejtőn legurulnak az aljába, ami semmi kárt nem tehet bennük. Hétköznap azonban, mint azon a szürke reggellel induló napon is, amikor felnőttek és gyermekek egyaránt szorgos tevékenységeikbe merültek, teljesen kihalt maradt a csipkebokros földfok és környéke. Axl, ahogy a lejtőn fölmászva végre kilátott a ködből, meg sem lepődött, hogy a két asszonyt magában találja a tetőn: csak kettejük alakja sötétlett ott, mint árnyjátékok sziluettbábjai az ég fehér háttere előtt.

Az idegen nő egy sziklának vetette hátát. Mi tagadás, valóban nagyon furcsán volt öltözve: távolabbról legalábbis úgy látszott, a köpönyege sok kisebb rongydarabból van összeöltögetve. A köpeny két szárnyába most belekapott a feltámadó szél, amitől az idegen asszony olyan alakot öltött, mint egy fölrepülni készülő nagy madár. Mellette Beatrice, aki álltában mélyen meghajtva magát felé hajolt, jelentéktelen kis figurának tűnt, szinte sebezhetőnek. Élénk beszélgetésbe merültek – de amint észrevették, hogy Axl feje feltűnik a fennsík peremén, nyomban elhallgattak, és némán figyelték a közeledtét. Beatrice sietve ment a peremig, hogy lekiáltson a lejtőn fölfelé lépdelő férjének:

– Állj csak meg ott, emberem, ne gyere tovább! Mindjárt jövök én is. De te ne mássz följebb, nehogy megzavard ennek a szegény hölgynek a nyugalmát, most, hogy végre leülhetett egy szusszanásra, hogy megegye azt a darabka tegnapi kenyeret!

Axl, ahogy a felesége utasította, megállt és várt. Beatrice kisvártatva meg is jelent, és elindult felé a hosszú, keskeny földúton, ami a fennsíkról vezetett le a domboldalban. Ahogy mellé ért, beszélni kezdett, a hangját halkra fogva, nehogy a szél elvigye a szavakat az idegen asszonyig:

– Mondd, emberem: ugye, azok a bolond némberek küldtek utánam? Amikor én annyi idős voltam, mint ők, azt hittem, az öregasszonyok feje teli van mindenféle hiszemekkel és babonás félelmekkel, minden kőben elátkozott boszorkányt látnak, és minden kóbor macskában az ördög megbúvó szellemét! Erre most, hogy már magam is megöregedtem, mit látok? Nem mást, mint hogy a fiatalok azok, akik tele vannak hiedelmekkel, mintha sose hallottak volna a mi Urunk ígéretéről, hogy Ő minden utunkon mindig velünk tart. Nézd ezt a szerencsétlen idegen asszonyt, és lásd a magad két szemével, milyen kimerült, milyen magányos! Már negyedik napja járja az erdőt-mezőt, faluról falura vándorolva, és mindenütt zavarják-űzik, hogy menjen onnan nyomban tovább. És ez egy keresztény ország? Ahol így kényszerül vándorolni, mintha el lenne átkozva vagy leprás lenne, pedig a bőrén nyoma sincs semmiféle foltnak?! Nagyon remélem, emberem, te nem azért jöttél utánam, hogy azt mondd, ne nyújtsak egy kis enyhet ennek a szegény asszonynak, és ne adjak neki abból a nyomorúságos eledelből, ami nekünk magunknak jut!

– Semmi effélét nem mondanék neked soha, hercegnőm, hisz magam is látom, minden szavad igaz, amit róla mondasz. Épp azon gondolkodtam, mielőtt feljöttem ide, micsoda szégyen, hogy már nem fogadjuk kedvesen az idegeneket.

– Hát akkor, emberem, menj békével a dolgodra, hiszen ha soká elmaradsz, biztosan megint panaszkodni fognak rád, milyen lassan végzed a munkád, aztán majd megint ránk küldik azokat a gyerekeket a csúfolódó nótáikkal, hisz tudod!

– De hercegnőm, nekem soha senki nem mondta még, hogy lassú lennék a munkámban! Honnan veszel ilyen dolgokat? Egyetlenegyszer sem hallottam még efféle panaszt, hisz máig megbírok annyi terhet, mint a nálam húsz évvel fiatalabbak!

– Jó, jó, hisz csak ugratlak, emberem! Tudom én jól, hogy a te munkádra senki nem panaszkodhat, de nem is teszik, és ez nagyon jól van így.

– És ha a kölykök mindenfélét mondanak ránk, annak semmi köze ahhoz, hogy én gyorsan vagy lassan dolgozom, hanem csakis az ostoba szüleik tehetnek róla, akik túl sokat isznak, és nem képesek tiszteletteljes jó modorra tanítani őket.

– Nyugodj meg, emberem, mondtam már, hogy csak csipkelődtem! De többé nem teszem, ígérem. Az idegen asszony épp mesélt nekem valamit, ami nagyon érdekel, és lehet, előbb-utóbb téged is érdekelni fog. De nem mondta végig, még be kell fejezze, úgyhogy megkérlek még egyszer, ha bármi feladat vár rád, eridj, menj a dolgod után, és hagyj engem itt vele, hadd hallgassam végig, és hadd lássam el, míg pihen, mindazzal a kényelemmel, amit a magam szerény módján megadhatok neki.

– Bocsásd meg, hercegnőm, ha netán élesebben szóltam volna veled – mondta Axl búcsúzóul.

De Beatrice már meg is fordult és indult fel a kis ösvényen, vissza a csipkebokor alá, a fekete szárnyaival csapkodó nőalakhoz.

Kicsivel később, amikor Axl elvégezte, amiért küldték, és már visszafele igyekezett a földekre, a társai türelmét talán tényleg próbára téve megint letért az útról, hogy most is a vén csipkebokor mellett haladhasson el. Mert az az igazság, hogy hiába osztotta teljességgel a felesége megvetését a káráló asszonyok babonás gyanakvása iránt, mégsem tudott szabadulni a gondolattól, hogy az az idegen nőalak mintha fenyegető volna, hogy mégis valami veszedelmet jelenthet Beatrice-ra – ez a rossz érzés kísértette, mióta ott hagyta vele.

Ám amint megpillantotta a felesége alakját, mindjárt megkönnyebbült: Beatrice már egyedül állt a tetőn, a szikla előtt, az eget kémlelve. Szemmel láthatóan a gondolataiba mélyedt, nem is vette észre addig a férjét, míg az meg nem szólította. Axl figyelte az ösvényen előtte leereszkedő Beatrice-t – mennyivel lassabban, sokkal lassabban mozog már, mint régebben! A férfinak megint feltűnt, és nem először, hogy az asszony tartása és járása furcsa változáson ment keresztül. Azt nem lehetett mondani, hogy sántikál, de úgy látszott, mintha valami titkos fájdalmat hordozna, és mintha az egyre nőne benne ott belül. Amikor a férje, mint várta is, rákérdezett, hová lett mellőle az a furcsa asszonyság, Beatrice egyszerűen csak annyit válaszolt:

– Ment a maga útjára.

– Hálásnak kellett volna lennie, hercegnőm, a kedvességedért – mondta Axl. – Sokáig beszélgettetek?

– Igen, sokáig. Alkut ajánlott.

– Én azt látom, hercegnőm, hogy valami olyasmit mondott neked, ami aggaszt téged, ami elkeserített. Talán mégis a falubeli asszonyoknak volt igazuk, hogy legjobb lett volna kerülni a társaságát…

– Nem, Axl, nem keserített el, hanem elgondolkodtatott.

– Nagyon furcsa hangulatban vagy ma, hercegnőm! Egész biztos vagy benne, hogy nem olvasott rád rontást, mielőtt semmivé foszlott a levegőben?

– Na, csak fuss vissza, emberem, oda föl a tetőre, a csipkebokor alá, és nézz le az ösvényre a másik oldalán, ahol az imént elbúcsúztam tőle! Akkor majd meglátod, hogy megy elfelé tőlünk, azt remélve, hogy a többi népek a hegy körül nagyobb jósággal fogják fogadni!

– No, jól van, hercegnőm, én megyek is, hisz látom, semmiféle sérelem nem ért. Majd az Isten meghálálja a szívességedet, amivel ezt az idegen asszonyt is elláttad, mint ahogy mindig csak kedvességet mutattál mindenki iránt.

De úgy tűnt, ezúttal Beatrice az, aki nemhogy küldené, de nem akarja elengedni Axlt. Megragadta a karját, mintha így tudna csak a lábán maradni, majd a mellkasára fektette a fejét. A férfi keze, mintha önkéntelen mozdulna, ösztönösen felemelkedett, hogy lesimítsa az asszony szél kócolta haját. Ahogy Axl lepillantott rá, döbbenten nézett bele még mindig tágra meredő szemeibe.

– Tényleg nagyon különös hangulatban vagy ma – súgta neki. – Hát mit mondott neked az az idegen?

Beatrice még egy hosszú percig pihentette a fejét Axl mellkasán, majd felegyenesedett, és ellépett tőle:

– Egyre inkább azt hiszem, Axl, hogy lehet valami abban, amit mindig is mondtál. Valóban egészen bizarr, ahogy tegnapról mára mindahányan elfelejtjük az embereket és a dolgokat! Mintha valami betegség támadott volna meg mindannyiunkat.

– Ahogy mondtam, hercegnőm, gondold csak el, ott volt az a vörös hajú asszony…

– Ugyan, ne emlegesd már annyit azt a vörös hajú asszonyt, Axl! Van itt valami egészen más, amire emlékeznünk kellene – Beatrice eddig a köd ülte távolt leste, de most egyenest a férje szemébe nézett, és Axl aggódva vette észre, hogy a tekintete tele van szomorúsággal és vágyakozással.

És az asszony ekkor (igen, a visszagondoló Axl most már biztos volt benne, hogy épp ekkor!) azt mondta neki: – Tudom, hogy mind ez ideig tiltakozott ellene a szíved, Axl. De itt az ideje, hogy újra végiggondold. Egy vándorút vár ránk, meg kell tennünk, nem késlekedhetünk tovább.

– Vándorút, hercegnőm? Miféle vándorút?

– El kell mennünk a faluba, ahol a fiunk lakik. Nincs messze, de hisz ezt mindketten jól tudjuk, nemde, emberem? Még a mi lassúdó lépteinkkel sem több, csak néhány nap járóföld innen, alig egy rövid út kelet felé, a Nagy Síkságon túlra. És te is tudod, hogy mindjárt ránk köszönt a tavasz.

– Persze, hercegnőm, hisz miért ne vághatnánk neki egy ilyen utazásnak… Az az idegen nőszemély mondott valamit, amiről ez épp most jutott eszedbe?

– Én már hosszú ideje forgatom a fejemben az elutazás gondolatát, Axl. Amit ez a szegény asszony mondott, csak megerősítette bennem a vágyat, hogy ne késlekedjünk tovább. A fiunk vár bennünket a faluban, ahol él, hát meddig várakoztassuk még?

– Természetesen tervezhetünk effajta utazást, hercegnőm, amint beköszönt a tavasz. De miért mondod, hogy ennek a tervnek az én szándékaim álltak útjába eddig?

– Nekem most nem rémlik, Axl, hogy egyszer is szóltunk volna erről egymás közt. Csak folyvást éreztem, hogy a szíved mélyén te akkor is ellene vagy, ha én erősen vágyom rá.

– Rendben van, hercegnőm, beszélgessünk még majd erről később, de csak ha már nincs hátra semmi elvégzendő munkánk, nehogy a szomszédok azt mondhassák ránk, hogy lassan dolgozunk. Hagyj most a dolgomra mennem, még szólunk erről hamarosan újra.

A következő napokban azonban, ha netán céloztak is az utazásra, egyszer sem beszéltek róla komolyabban. Éspedig azért nem, mert ráébredtek, hogy ahányszor csak felmerül ez a terv, valami furcsa, kényelmetlen érzést vált ki belőlük. Hamarosan ki is alakult köztük az egyetértés, egyetlen szó nélkül – hisz a párok közt az együttélés hosszú évtizedei alatt kifejlődik a néma megegyezés képessége –, hogy amennyire csak lehet, kerülik a témát. Mondom: amennyire csak lehet. Mert mégis mindig újra felmerült bennük az igény – de úgy is mondhatnám, a kényszer –, hogy szóljanak róla, aminek végül hol egyikük, hol másikuk engedett.

Ám még ha szóba került is, a társalgás az adott körülmények között elkerülhetetlenül – és elég hamar – megrekedt a köntörfalazás és a rossz hangulat kátyújában. Az egyik ilyen alkalommal Axl újból nekiszegezte a kérdést a feleségének: mit mondott neki az a fura jöttment nőszemély ott fönn, a vén csipkebokornál? De Beatrice ezúttal is annyira elszomorodott – már-már úgy tűnt, elsírja magát –, hogy Axl ettől kezdve jobbnak látta, ha nem emlegeti többé a fekete rongyokba öltözött idegent, még csak nem is utal rá. Idővel aztán már arra sem emlékezett, hogyan vetődött fel köztük legelőször az utazás témája, és egyáltalán, miért van jelentősége számukra ennek az egésznek.

Mígnem ezen a tavaszi reggelen, kint ücsörögve a padon a hajnalváró hideg órán, a pirkadattal együtt derengeni kezdett az emlékezete is, olyannyira, hogy egyszerre több dolog is eszébe jutott: a vörös hajú nő, a kis Marta eltűnése, a sötét rongyokat viselő asszony – és még más emlékek is, amikkel nekünk itt most fölösleges lenne foglalkoznunk. Axl arra is újra emlékezett, ráadásul igen élénken, hogyan történt nemrégiben, még csak néhány vasárnapja, hogy azok elvették Beatrice-tól az új gyertyát.

A falu közössége mindig pihenőnapnak tekintette a vasárnapot, abban az értelemben legalábbis, hogy a hét hetedik napján sosem dolgoztak kint a földeken. Persze ettől a jószágok körül ugyanúgy el kellett végezni minden dolgot, a ház körüli ezer apró javítanivalóval együtt. Ennyi elég is volt, hogy a lelkipásztor belássa: nagyon nem lenne hasznos, ha az Isten rendelte pihenőnapra eltiltaná a falubelieket a munkának minősíthető összes teendőtől.

Azon a bizonyos vasárnapon, a cipőjavítással töltött kora reggeli órák után, Axlt a tavaszi napfényre kibújva kellemes látvány fogadta a barlang szája előtti réten. A falu népe odakint időzött a zöldülő mezsgyén szétszóródva, sokan a növekvő fűbe telepedve, mások farönkökre meg a kihozott kis székekre ülve beszélgettek-nevetgéltek, miközben szorgosan járt a kezük az éppeni munkán. Játszadozó gyerekek futkároztak mindenfelé, átellenben két férfi az odagyűlt kíváncsiak körében egy szekérkereket rakott össze. Ez volt az első vasárnap abban az évben, amikor az idő végre engedte, hogy a szabad ég alatt végezzék a teendőiket, és ettől már-már ünnepi hangulat áradt szét a réten. De Axl, ahogy a barlang bejáratánál megállva leste a határt a zsibongó néptől tarkálló rét mögött, látta, hogy a földek alján, ahol a lejtő elindul a mocsarak irányába, a párás homály máris növekedni kezd, hogy délutánra újra ellepje az egész vidéket a szürkén szitáló köd.

Már jó ideje szemlélődött így, amikor valami felbolydulásra lett figyelmes a karámmal bekerített legelők szélén. Először nem ébresztett benne különösebb érdeklődést az odaszűrődő zsivaj, ám a feléje táncoló szellőben elkapott egy hangot, amire nyomban felegyenesedett. Az esztendők múltával Axl látása ugyan zavaróan elhomályosult, de a hallása nagyon is megbízható maradt, és a füle most tisztán kihallotta a kerítés felől jövő kiabálás zűrzavarából Beatrice fájdalomtól emelkedő hangját. Nemcsak Axl, mások is abbahagyták, amivel épp foglalatoskodtak, és futottak megnézni, mi folyik ott. De Axl, mit sem törődve az útjába tévedő gyerekekkel és a lába alá kerülő tárgyakkal, előretört, hogy átfurakodjon a tömegen. Ám még mielőtt odaért volna, a kerítésnél lökdösődő szoros embergyűrű hirtelen magától utat nyitott neki.

A megnyíló kordon közepén Beatrice alakja emelkedett elébe: az asszony mindkét kezével görcsösen markolt egy hosszúkás tárgyat, amit a kebléhez szorítva próbált védelmezni a többiektől. A körülötte állók – Axlnak legalábbis ez volt a benyomása – úgy viselkedtek, mintha valami mulatságban lenne részük. Hanem a felesége válla mögött hirtelen felvillanó asszonyarc, a tavalyi náthalázban megholt kovács özvegyének képe ádáz dühbe torzult. Az özvegy kovácsné erősen fogta Beatrice-t, aki végül mégis kiszabadította magát a szorításából. Beatrice arca az egész jelenet során olyan merev maradt, mint egy kifejezéstelen maszk, de ahogy közeledő férjét észrevette, nyomban kiült rá minden eddig visszafojtott felindultsága.

Axl a jelenetre visszagondolva úgy értékelte, hogy mérhetetlen megkönnyebbülést látott eluralkodni a felesége arcvonásain. Nem mintha Beatrice azt hihette volna, hogy a férjét megpillantva rendbe jön minden, de szorult helyzetében csakis Axl siethetett a segítségére. Beatrice tehát nem pusztán nagy megkönnyebbüléssel, de már-már könyörgőn lesett rá, felé nyújtva a tárgyat, amit mindaddig oly féltő hévvel védett.

– Ez a miénk, Axl! Soha többé nem ücsörgünk sötétben! Vedd el gyorsan, emberem, a miénk! – kiáltotta, és a férfi felé nyújtott egy vastag, szinte alaktalanra összelapult gyertyát.

A kovács özvegye még egyszer megpróbálta elmarni tőle, de Beatrice rácsapott a tolakodó kézre.

– Vedd már el, emberem, gyorsan! Az a gyermek, a kis Nora hozta ma reggel, maga készítette a saját kezével, mert ő bezzeg gondolt rá, milyen rossz lehet nekünk úgy tölteni az estéket, mint eddig kellett, vaksötétben!

Erre megint kitört a kiabálás, itt-ott még a nevetés is. De Beatrice le nem vette volna a tekintetét Axlról, csak merőn nézett a férje szemébe, teljes bizalommal, szinte esdeklőn.

Ez az arc volt az első kép, ami visszaúszott az emlékezetébe a tavaszi hajnalvárásban, a barlang előtti padon. Hogyan is felejthette el ezt a cirkuszt, amikor még csak alig három hete, hogy lezajlott? És hogyhogy nem jutott eszébe mind a mai napig azóta sem?

A gyertyát végül nem tudta átvenni Beatrice-tól, bár azonnal utánakapott, de nem érte el, a tömeg hátranyomta. Azért odakiáltotta a feleségének, jó hangosan, hogy még meggyőzőbb legyen:

– Ne félj, hercegnőm, ne aggódj!

Ahogy kimondta, tudta, mennyire üresek és semmitmondók ezek a szavak, úgyhogy ő volt a legjobban meglepve, hogy a tömeg mégis elcsendesedett, még a kovács özvegye is hátrébb lépett egyet. És ekkor rájött, hogy nem az ő hangjára ült el a rebellió, hanem mert meglátták a háta mögött az odasiető lelkipásztort.

– Miféle viselkedés ez az Isten szent napján? – dörögte számonkérő hangon, és kilépett Axl mögül, hogy körbejárassa megrovó tekintetét a visszahúzódó gyülekezeten. – Mit műveltek itt?

– Beatrice asszony az oka, atyám – válaszolta neki az özvegy kovácsné. – Szerzett magának egy gyertyát!

Beatrice arca ismét olyan lett, mintha maszkot feszítettek volna rá. De a szeme bátran állta a lelkipásztor pillantását, amikor az kérdőn ránézett.

– Magam is látom, Beatrice asszony, hogy ez az igazság – mondta a pap. – Nem feledkezhetsz meg a Tanács elrendeléséről, miszerint te és a férjed el vagytok tiltva a gyertyahasználattól a szobátokban.

– Mi még soha az életben nem döntöttünk föl egyetlen gyertyát sem, atyám! Nem ülhetünk sötétségben estéről estére!

– A rendelet meghozatott, és nektek engedelmesen be kell tartanotok, míg a Tanács másképp nem határoz.

Axl látta, hogy a felesége szemében megvillan a harag tüze.

– Ez kegyetlenség, semmi más! Puszta kegyetlenség, semmi más! – suttogta dühtől égő hangon Beatrice, egyenesen a pap szemébe nézve.

– Vegyétek el tőle a gyertyát! – parancsolta a lelkipásztor. – Tegyétek, amit mondok: vegyétek el tőle!

Több kéz nyúlt egyszerre Beatrice felé. Axlnak úgy tűnt, a felesége nem egészen fogta fel, amit a pap mondott: csak állt az embergyűrű közepén, zavart tekintettel, a gyertyát még mindig erősen magához szorítva, mintha valami feledésbe merült, oka nélkül is fennmaradt ösztön parancsára tenné. Így állt ott, míg el nem ragadta a páni félelem, és akkor megint megpróbálta átadni Axlnak a lapos gyertyát, pedig már úgy lökdösték a körülötte állók, hogy az egyensúlyát is elvesztette, tán még el is esik, ha nem veszik ilyen szorosan körbe az emberek. Amint újból egyenesen állt, megint a férje felé nyújtotta a gyertyát. Axl próbálta elkapni, de megelőzte egy másik kéz, és ugyanebben a pillanatban ismét feldördült a lelkipásztor hangja:

– Elég! Hagyjátok békén Beatrice asszonyt! Senki ne beszéljen vele többé ezen a kíméletlen hangon! Értsétek meg, idős hölgy már, aki nem mindig érti egészen, mit tesz. Nem halljátok? Azt mondtam, elég! Ez a viselkedés egyáltalán nem illik az Úr napjához!

Axl végül behatolt az emberek között a kör közepéig, és karjába zárta Beatrice-t. A gyűrű végre tágulni kezdett körülöttük. Ahogy Axl visszaidézte ezt a pillanatot, úgy emlékezett, nagyon sokáig maradtak ott egymás karjaiban, a felesége feje a mellkasán, éppúgy, mint annak a régebbi napnak a végén, amikor a sötét rongyokat viselő idegen asszony végre elvonult: mintha Beatrice nagyon kimerült volna valamitől, és így várná, hogy újra levegőhöz jusson. Ő meg csak tartotta-ölelte, mígnem a lelkipásztor ismételten felszólította a népet, hogy oszoljanak, mire az emberek el is oldalogtak. Axl és Beatrice körbepillantva megállapították, hogy maguk maradtak a karám bezárt kapujánál.

– Sose bánd, hercegnőm – mondta vigasztalón Axl. – Végül is mi szükségünk lett volna arra a gyertyára? Hisz hozzászoktunk már, hogy a kamránkban gyertya nélkül is tökéletesen tájékozódjunk! És ha van gyertyánk, ha nincs, nem jó-e beszélgetni, nem telik-e ugyanolyan jól az időnk együtt?

Axl Beatrice vonásait figyelte: az asszony nem látszott nagyon szomorúnak, inkább úgy hatott, mintha elábrándozott volna.

– Ne haragudj, Axl – szólalt meg –, a gyertya odalett. Titokban kellett volna tartanom, úgy kellett volna őriznem, mint a kettőnk titkát. De túlságosan megörültem, mikor a kislány idehozta, és elmondta, hogy ezt ő maga készítette, és csakis minekünk. És most odalett. Eh, nem számít.

– Nem, tényleg, egyáltalán nem számít, hercegnőm.

– És ezek most afféle bolond öreg párnak hisznek minket, Axl.

Beatrice még közelebb bújt a férjéhez, szinte belefúrta a fejét Axl mellkasába. És igen, ekkor mondta ki azokat a szavakat, elfúló hangon, hogy Axl elsőre azt hitte, félrehallja, amit mond:

– A fiunk, Axl. Emlékszel a fiunkra? Ahogy az előbb itt lökdöstek, a fiunk jutott eszembe. Az az erős, egyenes, kedves fiatalember. Miért kéne nekünk itt maradnunk? Gyere, menjünk, vándoroljunk el a fiunk falujába! Majd ő megvéd minket! Meglásd, akkor majd senki nem mer velünk így bánni! Hát nem érez még most se másképp a szíved, hiába múlnak az évek, nem változik meg soha, amit erről gondolsz? Még mindig azt állítod, hogy nem mehetünk el hozzá?

Ahogy ezt mondta, lágy hangon suttogva a férje mellkasába, Axlt megrohanták az emlékek: rengeteg visszatérő töredék zúdult egyszerre rá, már-már elgyengült ettől a zuhatagtól. Lazított a szoros ölelésen, amivel Beatrice-t tartotta, hogy ha netán most ő szédülne meg, nehogy felborítsa az asszony ingatag egyensúlyát.

– Miről beszélsz, hercegnőm – kérdezte –, miért mondod ezt? Hát elleneztem én valaha is, hogy elutazzunk a fiunk falujába?

– Bizony, ellenezted, Axl. Nagyon is ellenezted.

– És mikor szóltam én ellene, hercegnőm?

– Én mindig is azt gondoltam, hogy szóltál ellene, emberem, de most, hogy kérdezed, jaj, Axl, egyáltalán nem emlékszem rá tisztán! És miért ácsorgunk itt kint? Hát ennyire szép napunk van? – Beatrice mintha megint összezavarodott volna, a férjére nézett, majd körbe a réten, ahol a kellemes napsütésben a falusiak ismét átadták magukat az elfoglaltságaiknak. – Gyere, menjünk be a szobánkba – mondta végül a férjének –, és maradjunk egy kicsit magunk, csak mi ketten. Tényleg szép napunk van, de én nagyon kimerültem. Gyere, menjünk be!

– Rendben van, hercegnőm, mindjárt, csak előbb ülj le itt a napon kis időre, fújd ki magad, míg kicsit jobban nem leszel.

Ahogy Axl a pirkadatbámulás után visszament a kamrájukba, lassan szerte a barlangban felébredtek a népek. A pásztorok már jó ideje kimehettek – bár Axl annyira el volt mélyedve a saját gondolataiban, hogy nem hallotta, ahogy elhaladnak előttük a folyosón. A szoba másik végéből, az ágy felől Beatrice mormoló hangja hallatszott – mintha énekelni készülne –, aztán fordult egyet a takaró alatt. Az ébredezés jeleire Axl csöndben az ágyhoz lépett, óvatosan leült a szélére, és ott várt tovább. Végül Beatrice a hátára fordult, kinyitotta a szemét, és álmosan pislogott a férjére.

– Jó reggelt, emberem – mondta. – Örömmel látom, hogy nem ragadtak el a szellemek, míg én aludtam.

– Hercegnőm, van valami, amiről beszélnem kell veled.

Beatrice még mindig csak résre nyitott szemmel lesett rá. Aztán felült, és a fénypászma, ami az előbb a pókot világította meg, éles csíkot húzott az arcára. Kibomló haja – a kócos, szürke lobonc – vállaira omlott, mint a kancasörény. Axlban még mindig meleg öröm gyúlt ettől a látványtól, ahogy a felesége feltűnik előtte a kora reggeli fényben.

– Miről kell máris szólnod velem, Axl, még mielőtt kidörgölném a szememből az álmot?

– Emlékszel, hercegnőm, beszélgettünk korábban arról az útról, amire most már tényleg el kell magunkat szánnunk. Nos, nyakunkon a tavasz, talán itt az idő, hogy útra keljünk.

– Útra keljünk, Axl? És mikor?

– Minél hamarabb, amilyen gyorsan csak tudunk. Nem több az egész, ami vár ránk, csupán néhány napnyi út. A falu könnyen nélkülözni fog bennünket, megbeszéljük majd a lelkipásztorral.

– A fiunkhoz megyünk látogatóba, Axl?

– Igen, ezért kelünk útra. Hogy meglátogassuk a fiunkat.

Odakinn a madarak kórusban zengték reggeli dalukat. Beatrice az apró ablak felé fordította tekintetét: a felakasztott rongy lyukain betörő fény szinte elvakította a szemét.

– Vannak napok, mikor egészen pontosan emlékszem az arcára – mondta. – Majd a következő nap, mintha fátyol takarná, semmit nem vagyok képes belőle felidézni. De azt tudom, hogy a mi fiunk jó és kedves ember. Ezt egészen biztosan tudom.

– És most miért nincs itt velünk, hercegnőm?

– Ezt nem tudom megmondani, Axl. Talán mert valami vitába keveredett az öregekkel, és emiatt el kellett mennie innen. Végigkérdeztem már a falubelieket, de nincs egyetlen ember, aki emlékezne rá. Hanem abban biztos vagyok, hogy semmi olyat nem tett, ami szégyent hozhatna rá. Te semmire sem emlékszel az egészből, Axl?

– Amikor az imént kinn ültem abban a nagy csöndben, és erőnek erejével próbáltam visszaidézni a dolgokat, több minden felötlött bennem. De a fiunkra nem emlékszem, az arcára sem, a hangjára sem. Pedig olykor felsejlik, de kisfiúként, ahogy kézen fogva vezetgetem a folyóparton, vagy hallom, ahogy sír, és odasietek hozzá, hogy megvigasztaljam. De hogy ma milyen lehet, vagy hol él, hogy van-e neki is fia, ezeket egyáltalán nem tudom felidézni. Azt reméltem, te sokkal többre emlékszel, hercegnőm.

– Ő a mi fiunk – mondta Beatrice –, hogyne érezném, mi van vele, még akkor is, ha nem emlékszem minden részletre! Tudom, hogy ő is lesi-várja, mikor indulunk már el hozzá, ő is vágyik rá, hogy ott éljünk vele, hogy végre támogathasson és megvédhessen minket!

– Igen, hisz a mi húsunkból-vérünkből való, persze hogy ő is azt akarja, hogy végre megint együtt legyünk, hogy lehetne másképp?

– De még ha így van is, Axl, nekem hiányozni fog ez a hely. Ez a mi kicsiny kamránk itt. Nem könnyű elhagyni azt a falut, ahol egész életünkben éltünk. Az egyetlen helyet, amit ismerünk.

– Ezt senki nem is várja tőlünk, hercegnőm, főleg nem, ha nincs okunk rá. Míg a napfelkeltét lestem odakint, végig azon töprengtem, tényleg el kell-e utaznunk a fiunkhoz. Mert hiába vagyunk az apja-anyja, nem biztos, hogy egy szép nap csak úgy beállíthatunk hozzá, és elvárhatjuk, hogy onnantól annak a falunak a lakosaiként élhessünk vele.

– Azt hiszem, igazad van, emberem.

– És van itt még valami, hercegnőm, ami engem nagyon zavar. Az a falu lehet, hogy csak néhány nap járóföldre van innen, ahogy mondtad, de honnan tudjuk, merre keressük?

Beatrice hallgatott, és bámult maga elé a semmibe, csak a vállai emelkedtek lágyan a légzése ritmusára. Végül azt mondta:

– Én hiszem, Axl, hogy pontosan tudni fogjuk, amikor kell, még ha most nem is vagyunk egészen tisztában vele, melyik az ő faluja. Épp eleget jártam azon a környéken az asszonyokkal, amikor mézzel meg ónnal kereskedtünk. A Nagy Síkságra, meg az azon túli szász faluba, ahol gyakran megpihentünk, még vakon is eltalálnék, annál meg már nem lehet sokkal messzebb a fiunk faluja sem. Ne aggódj, nem lesz olyan nehéz megtalálni! De mondd, Axl, tényleg hamarosan nekivágunk?

– Igen, hercegnőm, már ma elkezdünk készülődni az útra.