Borítószöveg

Öt évvel ezelőtt Andie Bellt, a Little Kilton-i gimnázium diákját megölte a barátja. A rendőrség így tudja. A városban mindenki így tudja. A gyilkosság emléke azóta kísérti a kisváros lakóit, bár az élet látszólag nyugodt mederben folyik tovább. Pippa, a gimnázium egyik végzős diákja elhatározza, hogy egy iskolai projekt keretében előveszi az ügyet, és kideríti, mi történt valójában. Ő sosem hitte el, hogy Sal Singh a gyilkos. De ha nem ő az, akkor ki? És vajon meddig fogja tétlenül nézni, hogy Pippa egyre közelebb kerül a megdöbbentő igazsághoz?

Kegyetlen társasjáték, ahol egy kisváros a játéktábla, és fogalmad sincs, ki nevet a végén...

A Londonban élő Holly Jackson magyarul most debütáló regénye igazi adrenalinlöket, tele meglepő csavarokkal és sokkoló lezárással. Az olvasó együtt nyomoz a főhőssel: e-mailek, sms-ek, Facebook-posztok, interjúk és naplóbejegyzések rántanak a történet mélyére és tartanak lebilincselve.

2019-es megjelenése óta a regény csak az angol nyelvterületen több mint 180 ezer példányban kelt el, és számos díjat nyert. 2020-ban Holly Jackson krimijének ítélték a rangos British Book Awards díjat, és fél évig vezette a New York Times sikerlistáját is, kiadási jogát 19 ország vásárolta meg. A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz folytatása (Good Girl, Bad Blood) szintén eladási rekordokat döntöget.

Original English language edition first published in 2019
under the title A Good Girl’s Guide to Murder by Egmont UK Limited,
2 Minster Court, London EC3R 7BB

Copyright © Holly Jackson 2019

Hungarian translation © Kallai Nóra, 2020

The Author has asserted her moral rights.

All rights reserved.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Holly Jackson: A Good Girl’s Guide to Murder

Egmont UK Limited, London, 2019

ISBN 978-963-437-927-0

Kiadja a Kolibri Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztő Szabó Lea

Olvasószerkesztő Kalocsai Judit

Kiadói asszisztens Fehér Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

I. RÉSZ

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

II. RÉSZ

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

III. RÉSZ

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Negyvennyolc

Negyvenkilenc

HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB

Köszönetnyilvánítás

Holly Jackson

Anya és Apa,

ez az első a tiétek

Egy

Pip tudta, hol laknak.

Little Kiltonban mindenki tudta.

A házuk mintha a város saját kísértetháza lett volna; a kiltoniak szaporábban szedték a lábukat, mikor elhaladtak előtte, a szavak a torkukra forrtak. A ház közelében gyakran iskolából hazafelé tartó, zajos diáksereg verődött össze, és a gyerekek egymást biztatva, felváltva merészkedtek oda a kertkapuhoz, hogy megérintsék.

Pedig nem kísértetek laktak itt, hanem három szomorú ember, akik igyekeztek úgy élni, mint régen. A házban nem derengtek lidércfények, és nem borultak fel titokzatos módon a székek, de a falára valaki spray-vel odafújta, hogy Szemét banda, és az ablakokat kővel dobálták be.

Pip sokat tűnődött azon, hogy vajon miért nem költöznek el a ház lakói. Nem mintha el kellett volna költözniük, nem tettek semmi rosszat. De nem tudta elképzelni, hogy lehet így élni.

Pedig Pip sok mindent tudott. Tudta, hogy a hosszú szavaktól való félelmet tudományosan hippopotomonsztroszeszquipedaliofóbiának hívják, hogy a gyerekek térdkalács nélkül születnek, szóról szóra fújta a legjobb Platón- és Cato-idézeteket, és tudta, hogy több mint négyezer fajta krumpli létezik. De arról fogalma sem volt, honnan merítenek Singhék elég erőt ahhoz, hogy itt maradjanak. Itt, Kiltonban, ahol tágra nyílt tekintetek, jól hallhatóan odasúgott megjegyzések és a szomszédokkal hosszabb beszélgetéssé már sosem nyúló udvariaskodás terhe alatt éltek.

A sors különös kegyetlensége volt, hogy a házuk egészen közel állt a Little Kilton-i középiskolához, ahová egykor Andie Bell és Sal Singh is járt, és ahová néhány hét múlva, mikor az augusztusi hőségben pácolódott nap alámerül a szeptemberbe, még egy utolsó évre Pip is visszatér.

Megállt, és a kertkapura tette a kezét, ezzel máris bátrabbnak bizonyult, mint a városbéli gyerekek fele. Végignézett a bejárati ajtóhoz vezető ösvényen. Nem volt több néhány méternél, mégis, mintha egy mélyben morajló szakadék tátongott volna előtte. Nem kizárt, hogy nagy hibát követ el, de ezt már egyszer végiggondolta. A reggeli nap erősen tűzött, érezte, hogy térdhajlata izzadni kezd a farmer alatt. Most hibázik, vagy bátor tettet hajt végre? A történelem legnagyobb alakjai mindig bátorságra biztattak a biztonságos megoldás helyett; szavaik remekül megtámogatták még a legrosszabb ötleteket is.

A kétségek tátongó szakadékát áthidalva Pip az ajtóhoz lépett, várt egy pillanatot, hogy ellenőrizze, biztos-e a dolgában, azután hármat kopogott. Az ajtó üvege visszatükrözte ideges arcát. Hosszú, sötét haja végét világosbarnára szívta a nap, a Dél-Franciaországban töltött egy hét ellenére arca sápadt volt, de sárgászöld szemében elszántság fénylett.

Lánc csörrent, a zár kettőt kattant, és kinyílt az ajtó.

– Helló! – köszönt a srác a félig nyitott ajtórésben.

Pip pislogott egyet, hogy ne bámuljon annyira, de nem tudta abbahagyni. A fiú túlságosan hasonlított Salre: arra a Salre, akit a tévés híradásokból és az újságokból ismert. Arra a Salre, akinek emléke egyre halványodott. Bátyjához hasonlóan, az előtte álló Ravinak is kócos, félrefésült fekete haja, sűrű, ívelt szemöldöke és olajbarna bőre volt.

– Helló! – ismételte el a fiú.

– Ööö… – Pip helyben, azonnal bevethető elbájoló reflexe későn lépett működése. Az agya kétségbeesetten próbálta feldolgozni, hogy Sallel ellentétben Ravinak volt egy kis mélyedés az állán, akárcsak neki. Ráadásul alaposan meg is nőtt, mióta utoljára látta. – Ööö… bocs, szia – emelte fel félig a kezét esetlenül, amit rögtön meg is bánt.

– Szia!

– Szia, Ravi! Én… te nem ismerhetsz engem… Pippa Fitz-Amobi vagyok. Néhány évvel alattad jártam a suliba, mielőtt elmentél.

– Értem…

– Csak meg szeretném kérdezni, hogy ráérsz-e egy fél pillanatra. Vagyis hogy több, mint egy fél pillanat lenne… Amúgy tudtad, hogy a pillanat pontos időmértékegység? Egy másodperc század része, szóval… ráérsz pár egymást követő pillanatra?

Te jó ég, mindig ez történt, amikor ideges volt, vagy úgy érezte, hogy sarokba szorították: rémesen rossz vicceket kezdett gyártani rém unalmas tényekről. És még valami történt ilyenkor: az ideges Pip legalább négyszer előkelőbbnek igyekezett látszani, mint a nyugodt. Elhagyta a középosztály beszédmodorát, és meglehetősen ügyetlenül arisztokrata beszédstílusra váltott. Mikor használta valaha is azt a kifejezést, hogy pillantásnyi idő?

– Hogy mi? – kérdezett vissza Ravi zavartan.

– Bocs, mindegy – felelte Pip, és közben kicsit már magához tért. – KVP-t írok a suliban, és…

– Mi az, hogy KVP?

– Kutatási vizsgaprojekt. Egy olyan projekt, amiben teljesen önállóan dolgozol, és a témát is te választod ki.

– Értem, én idáig már nem jutottam el a suliban. Amint lehetett, leléptem.

– Aha… szóval, azt szerettem volna megkérdezni, hogy készíthetek-e veled egy interjút a projektemhez.

– Miről lenne szó? – A sötét szemöldök közelebb húzódott a szemhez.

– Öhm… arról, ami öt éve történt.

Ravi hangosan kifújta a levegőt, aztán az ajkait úgy húzta össze, mintha mindjárt dühkitörése lenne.

– Miért?

– Mert szerintem nem a testvéred követte el, és ezt megpróbálom bebizonyítani.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 01.

Kutatási napló – 1. bejegyzés

A Ravi Singhgel tervezett interjú péntekre megbeszélve (vinni az előkészített kérdéseket!)

Az Angela Johnsonnal készített interjút begépelni.

A kutatási napló célja az, hogy segítségével feltérképezzük a munkánk során elénk gördülő akadályokat, nyomon kövessük az elért eredményeket, és végig szem előtt tartsuk a projekt célkitűzéseit. Az én kutatási naplóm kicsit más lesz: minden kutatási részfeladatot feljegyzek ide, a fontosakat és a jelentéktelennek tűnőket is, mert még nem tudom pontosan, hogy mi lesz a végeredmény, és mi válik lényegessé. Nem tudom még, mi felé tartok. Ki kell várnom, hogy lássam a pontos helyemet, és hogy milyen dolgozatot tudok végül összehozni. [Úgy érzem, máris kezd kicsit igazi naplóra hasonlítani…]

Remélem, nem olyan dolgozat lesz, mint amilyet Mrs. Morgannek ígértem. Remélem, az igazságról fog szólni. Arról, hogy mi történt valójában Andie Bell-lel 2012. április 20-án. Az ösztöneim azt súgják, hogy nem Salil ’Sal’ Singh a tettes, de ha ez így van, akkor ki az elkövető?

Azt nem gondolom, hogy megoldom majd az ügyet, és kiderítem, ki ölte meg valójában Andie-t. Nem vagyok rendőr, akinek bejárása van a törvényszéki laborba (ez nyilvánvaló), úgyhogy nem áltatom magam. De abban bízom, hogy a kutatómunkám során olyan tényekre és véleményekre bukkanok, amelyek megalapozottan kétségbe vonják Sal bűnösségét. Tehát a rendőrség hibázott, amikor további nyomozás helyett lezárta az ügyet.

A kutatási módszerem a következő: interjút készítek mindazokkal, akiknek köze volt az ügyhöz; megszállottan követem őket a közösségi médiában; miközben vad, igazán VAD elméleteket gyártok.

[MRS. MORGAN EBBŐL SEMMIT SEM LÁTHAT!!!]

A projekt első szakaszában tehát azt kell kiderítenem, hogy mi történt Andrea Bell-lel – akit mindenki csak Andie-nek szólított –, és milyen körülmények között tűnt el. Ezeket az információkat újságcikkekből és az akkori rendőrségi sajtótájékoztatókból szedem össze.

[A forrásokat most írd be, hogy ne utólag kelljen!!!]

Az eltűnésről szóló hír a legnagyobb országos napilapból kimásolva:

„Andrea Bell (17) eltűnését otthonában, a buckinghamshire-i Little Kiltonban jelentették be múlt pénteken.

Saját autójával – egy fekete Peugeot 206-ossal – távozott otthonról, nála volt a mobiltelefonja, de ruhákat nem vitt magával. A rendőrség szerint az eltűnés egyáltalán nem illik a személyiségéhez.

A hatóságok a hétvégén átkutatták a család otthona közelében elterülő erdőt.

Andrea – akit mindenki Andie-ként ismert – fehér bőrű, hosszú, szőke hajú, kb. 167 centiméter magas. Eltűnése éjszakáján valószínűleg sötét farmernadrágot és kék, köldökig érő felsőt viselt.”{1}

Miután már minden más is lezajlott, a későbbi cikkek több részletet is közöltek arról, hogy mikor látták Andie-t utoljára élve, és mely idősávban rabolhatták el.

Andie Bellt „a húga, Becca látta élve utoljára, 2012. április 20-án, kb. 22:30-kor.”{2}

Ezt az információt a rendőrség az április 24-én, kedden tartott sajtótájékoztatón is megerősítette: „A Little Kilton-i főutcán, az STN Bank előtt működő biztonsági kamera felvételén Andie autója 22:40-kor hajtott el a lány otthonától.”{3}

A szülők, Jason és Dawn Bell vendégségben voltak ekkor, elmondásuk szerint a lányuk 00:45-re ment volna értük kocsival. Andie nem jött meg, és hiába hívták többször is, nem vette föl a telefont. Ezért a barátait kezdték körbehívogatni, hátha valamelyikük tudja, hol lehet. Jason Bell szombat hajnali 3-kor értesítette a rendőrséget a lánya eltűnéséről.”{4}

Vagyis bármi is történt akkor éjjel Andie Bell-lel, az 22:40 és 00:45 között történt.

Ez pont megfelelő hely, hogy begépeljem ide az Angela Johnsonnal folytatott tegnapi telefonbeszélgetés szövegét.

Az Eltűnt Személyek Hivatalában dolgozó
Angela Johnsonnal készített interjú szövege

Angela:    Halló!

Pip:           Jó napot! Angela Johnsonnal beszélek?

Angela:    Igen, én vagyok. És te Pippa?

Pip:          Igen. Nagyon köszönöm, hogy válaszolt az e-mailemre.

Angela:    Ez csak természetes.

Pip:          Nem bánja, ha felveszem a beszélgetésünket? Később majd begépelem.

Angela:    Persze, nyugodtan. Sajnálom, de nagyjából csak tíz percet tudunk beszélni. Szóval, mi érdekel az eltűnt személyekkel kapcsolatban?

Pip:          Hát, arra gondoltam, hogy megkérdezem öntől, mi történik, amikor bejelentik valakinek az eltűnését. Milyen folyamat zajlik le ilyenkor, mik a rendőrség első lépései?

Angela:    Ha valaki felhívja a 999-et vagy a 101-et, hogy bejelentsen egy eltűnést, a rendőrség igyekszik a lehető legtöbb részletet megtudni, hogy megállapíthassa, mekkora veszélyben lehet az eltűnt személy, és ennek megfelelően reagálhasson. Az első hívás során nevet, kort, személyleírást kérnek, valamint rákérdeznek arra, hogy milyen ruhában látták utoljára az illetőt, milyen körülmények között tűnt el, meglepő-e tőle, hogy eltűnt, és felveszik az esetlegesen használt jármű adatait is. Az információk alapján aztán a rendőrség megállapítja, hogy az eset nagy, közepes vagy kis kockázatú.

Pip:          Mi kell ahhoz, hogy nagy kockázatúnak soroljanak be egy ügyet?

Angela:    Ha az eltűnt személy a kora vagy valamilyen fogyatékossága miatt különösen kiszolgáltatott, akkor az esete rögtön nagy kockázatúnak minősül. Ha nem jellemző rá, hogy csak úgy eltűnik, akkor az azt jelezheti, hogy baj érte, és ebből szintén a nagy kockázat következik.

Pip:          Hm, és ha az eltűnt személy 17 éves, és nem jellemző rá, hogy csak úgy eltűnik, akkor az nagy kockázatnak számít?

Angela:    Egyértelműen. Hiszen kiskorúról van szó.

Pip:          Mit tesz a rendőrség a nagy kockázatú ügyek esetében?

Angela:    Hát, ilyenkor azonnal kiszállnak a rendőrök arra a helyre, ahol az illető személynek nyoma veszett. További információt gyűjtenek az eltűntről, például adatokat a barátairól, partneréről stb., hogy szenved-e valamilyen betegségben, milyen az anyagi helyzete. Hátha meg lehet találni, amikor pénzt vesz fel. Friss fotókat is bekérnek, és a nagy kockázatú esetekben DNS-mintát is gyűjtenek arra az esetre, ha a későbbi törvényszéki laboratóriumi vizsgálathoz szükség lenne rá. A lakás tulajdonosának beleegyezésével alaposan átkutatják az eltűnt otthonát, hogy megtudják, nem ott rejtették-e el, vagy nem ott bujkál-e, és további lehetséges nyomokat gyűjtenek. Ez a szokásos eljárás.

Pip:          Vagyis a rendőrség rögtön olyan bizonyítékokat keres, amelyek arra utalnak, hogy az eltűnt személy esetleg bűncselekmény áldozata lett?

Angela:    Egyértelműen. Amennyiben az eltűnés körülménye gyanús, a rendőröknek mindig azt mondják: „ha bizonytalan vagy, gondolj gyilkosságra”. Persze az eltűnéseknek csak nagyon kis százaléka emberölés, de a rendőrök feladata az, hogy a lehető leghamarabb gyűjtsék be a kellő bizonyítékokat, mintha emberölési ügyben nyomoznának.

Pip:          És mi történik akkor, ha az első otthoni házkutatás során nem találnak semmi fontosat?

Angela:    Akkor a kutatást kiterjesztik a közvetlen környezetre. Esetleg telefonon is kérdezősködnek. Kikérdezik a barátokat, szomszédokat, bárkit, aki tudhat valami fontosat. Ha fiatalról, kamaszról van szó, akkor nem szabad azt feltételezni, hogy a bejelentő szülő a gyereke összes barátját és haverját ismeri. A kortársak jó kiindulópont, a segítségükkel további kapcsolatokat lehet felderíteni, tudod, titkos pasit, meg ilyeneket. A PR-stratégiát is ekkor tervezik meg, mert ebben a helyzetben nagyon hasznos lehet, ha a médián keresztül kérnek információt.

Pip:          Szóval, ha egy 17 éves lány tűnik el, a rendőrség nagyon hamar kapcsolatba lép a barátaival meg a fiújával?

Angela:    Igen, természetesen. Azért kérdezősködnek, mert ha az eltűnt megszökött otthonról, akkor nagyon valószínű, hogy egy hozzá közel álló személynél bujkál.

Pip:          És mikor jut el a rendőrség arra a pontra, hogy már holttestet keres?

Angela:    Hát, időben ez nincs… jaj, Pippa, le kell tennem. Sajnos most szóltak, hogy kezdődik egy értekezlet.

Pip:          Semmi baj, köszönöm, hogy időt szánt rám.

Angela:    Ha van még kérdésed, küldj nyugodtan e-mailt. Amint tudok, válaszolok.

Pip:          Így lesz, és még egyszer köszönöm!

Angela:    Szia!

Ezt a statisztikát találtam a neten:

Az eltűnt személyek 80%-át már az első 24 órában megtalálják. A maradék 97%-át egy héten belül. Az ügyek 99%-a egy éven belül megoldódik. Marad 1% megoldatlan ügy.

Tehát az eltűntek 1%-a soha nem kerül elő.

Van azonban még egy adat, amit figyelembe kell venni: az eltűnési ügyek csupán 0,25%-a halálos kimenetelű.{5}

Andie Bell vajon melyik kategóriába esik? Ott lebeg valahol az 1% és a 0,25% között, ahol legfeljebb néhány század százalékos levegőket vehet.

Mostanra a legtöbben beletörődtek, hogy már nem él, pedig a teste azóta sem került elő. És vajon miért?

Sal Singh miatt.

Kettő

Pip felemelte a kezét a billentyűzetről, ujjai az a és a t fölött lebegtek, és a lentről felszűrődő zajt figyelte. Csattogó, nehéz léptek közeledtek, karmok csúsztak a padlón, egy gyerek nem tudta tovább visszatartani a nevetését. A következő pillanatban aztán minden egyértelművé vált.

– Joshua! Miért van a kutyán az ingem? – kiáltotta Victor vidáman. Hangja a vastag szőnyegen keresztül is felhallatszott a szobába.

Pip horkantva felnevetett, elmentette a kutatási naplót, és lehajtotta a laptopot. Amint az apja hazaért a munkából, a hangerő crescendóra váltott. Victor képtelen volt halk maradni: suttogását a szoba túlsó végében is hallani lehetett; ha a térdét csapkodva, harsányan felnevetett, mindenki összerezzent körülötte; és Pip minden egyes évben felébredt arra, ahogy lábujjhegyen végigoson az emeleti folyosón, és a kiakasztott zoknikba becsempészi a karácsonyi ajándékot.

Mostohaapja a visszafogottság élő ellenpéldája volt.

Pip az előadás közepére érkezett. Joshua szobáról szobára rohangált – a konyhából az előszobába, onnan a nappaliba –, azután kezdte elölről az egészet, és közben megállíthatatlanul kacagott.

Közvetlenül a nyomában trappolt Barney, a család golden retrievere Pip apjának legtarkább ingében: a vakítóan zöld mintásban, amit a legutóbbi nigériai útjukon szerzett be. A kutya boldogan csúszkált a nappali csiszolt tölgypadlóján, olyan izgatottan, hogy a levegő fütyült a fogai között.

A sort Victor zárta: szürke, háromrészes Hugo Boss öltönyben, majd’ kétméteresen, vad, hegymászóhoz méltó szökellésekkel vetette magát a kutya és a fiú után. Ez volt Amobiék saját gyártású Scooby-Doo-jelenete.

– Jaj, ne már, próbálok leckét írni! – mosolygott Pip, és hátra kellett ugrania, nehogy elgázolják a többiek. Barney egy pillanatra megtorpant a fejét odadörgölni az újonnan érkező lábszárához, aztán már szaladt is tovább, hogy rávesse magát a kanapéra rogyó Victorra és Joshra.

– Szevasz, tücsök! – ütögette meg maga mellett Victor a kanapét.

– Szia, apa! Olyan csöndben érkeztél, észre sem vettem, hogy már itthon vagy.

– Jaj, kicsim, túl okos vagy te ahhoz, hogy kétszer süsd el ugyanazt a poént!

A lány leült melléjük. Josh és az apja fáradt zihálása meg-megrázta a kanapé matracát, és az minduntalan nekinyomódott Pip lábának.

Az öccse bányászkörútra indult a jobb orrlyukában, de apja a kezére csapott.

– Hogy telt a napotok? – kérdezte, mire Josh belevágott a korábbi futballmeccseinek végtelen elbeszélésébe.

Pip nem figyelt oda, mivel az edzésről hazafelé tartva a kocsiban egyszer már végighallgatta az egészet. És akkor is csak fél füllel, mert eszébe jutott a helyettes edző tekintete, amint liliomfehér bőrét bámulja, amikor megmutatja, melyik kilencévesért jött.

– Joshua nővére vagyok – tette hozzá.

Pedig mostanra megszokhatta volna a rajta felejtett tekinteteket, ahogy az emberek próbálják kitalálni, ki kicsoda a családjukban. Kinek mi a sorszáma a családfán, milyen felirat szerepel a neve alatt. A hatalmasra nőtt nigériai férfi nyilvánvalóan a mostohaapja, Joshua meg a féltestvére. De Pip nem szerette ezeket a szavakat, érzelem nélküli szakkifejezések voltak csupán a számára. Az ember a szeretteit nem matekpéldával határozza meg: nem számolgat, nem von ki meg ad össze, és nem tartja őket tizedesvesszőnyi távolságban. Victor és Josh nem háromnyolcad részben tartoztak hozzá, és nemcsak 40%-ban tartotta őket a rokonainak, hanem teljesen. Az ő apja és az ő idegesítő kisöccse voltak.

Az „igazi” apja, akinek a Fitz nevet köszönhette, autóbalesetben halt meg, mikor ő még csak tíz hónapos volt. Egyszer-egyszer mosolyogva bólogatott, amikor az anyja megkérdezte, emlékszik-e, mit dudorászott az apja fogmosás közben, vagy mekkorát nevetett azon, hogy Pip második szava a „kaki” volt. Igazság szerint már nem emlékezett az apjára. De az embernek néha nem saját maga miatt kell emlékeznie, hanem azért, hogy valaki más arcára mosolyt csaljon. Ilyen esetben igenis szabad hazudni.

– És hogy áll a projekt, Pip? – fordult felé Victor, miközben kigombolta a kutyán az ingét.

– Egész jól. A háttérrel ismerkedem épp, és begépelek mindent. Reggel elmentem Ravi Singhhez is.

– Hú, és?

– Nem ért rá, de azt mondta, pénteken visszamehetek.

– Én nem mennék – szólt közbe Josh óvatosan.

– Mert egy előítéletes kiskamasz vagy, aki még most is azt hiszi, hogy minden közlekedési lámpában kis emberkék laknak – nézett a fiúra Pip. – Singhék nem tettek semmi rosszat.

Pip apja közbeszólt:

– Joshua, próbáld elképzelni, mi lenne, ha mindenki valami olyasmi alapján ítélne el, amit a nővéred csinált.

– Pip sosem csinál semmi mást, csak a leckét.

Pip elegáns karlendítéssel Joshua arcába vágott egy kanapépárnát. Victor lefogta a fiú kezét, aki már ugrott is, hogy visszavágjon, és megcsiklandozta az oldalát.

– Anya miért nincs még itthon? – kérdezte Pip, és most azzal cukkolta mozdulni képtelen öccsét, hogy az orra elé emelte bolyhos zoknis lábfejét.

– A munkából egyenesen az Iszákos Anyák Könyvklubjába ment – felelte Victor.

– Ezek szerint… ehetünk pizzát vacsorára? – lelkesedett fel Pip.

A testvérviszály egy pillanat alatt elpárolgott, ő és Josh máris ugyanabban a seregben harcolt. A fiú felugrott, belekarolt a nővérébe, és könyörögve nézett az apjára.

– Hát persze – felelt Victor, és vigyorogva a fenekére csapott. – Különben hogyan növelem a farelemem?

– Jaj, apa! – sóhajtott Pip. Soha nem bocsátja meg régi önmagának, hogy megtanította neki ezt a mondást.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 02.

Kutatási napló – 2. bejegyzés

Hogy ezután mi történt Andie Bell ügyében, azt már elég nehéz összeszedni az újságcikkekből. Amíg a későbbi interjúk során nem tisztul ki a kép, addig találgatással és pletykákkal kell kitöltenem a hiányzó réseket. Ravi és Naomi – akik a legközelebb álltak Salhez – remélhetőleg segítenek ebben.

Az Angelától hallottak alapján a rendőrség, miután felvette a családtagok tanúvallomását, és alaposan átkutatta a házat, valószínűleg Andie barátai után érdeklődött.

Átböngésztem egy csomó, durván régi Facebook-bejegyzést, és úgy látom, hogy Andie-nek két csaj volt a legjobb barátja: Chloe Burch és Emma Hutton. Tessék, itt a bizonyíték:

Ez a poszt két héttel Andie eltűnése előtt került föl. Úgy tűnik, hogy sem Chloe, sem Emma nem él Little Kiltonban. [Esetleg küldök nekik üzit, hogy belemennek-e egy telefonos interjúba.]

Az első hétvégén (ápr. 21–22.) sokat segítettek a Thames Valley-i rendőrség Twitter-kampányának (#HolVanAndie) terjesztésében. Szerintem nem túl vad gondolat azt feltételezni, hogy a rendőrök péntek éjjel vagy szombat reggel keresték fel Chloét és Emmát. Azt nem tudom, hogy a lányok mit mondtak nekik. Remélem, sikerül kiderítenem.

Azt is tudjuk, hogy a rendőrség Andie akkori barátját is kihallgatta. A fiút Sal Singhnek hívták, és Andie-vel együtt a kiltoni gimnázium végzős diákja volt.

A rendőrök valamikor szombaton vették fel Sallel a kapcsolatot.

„Richard Hawkins nyomozó tájékoztatása szerint Salil Singhet április 21-én, szombaton hallgatták ki. Megkérdezték tőle, hogy hol tartózkodott előző éjszaka, különösen az az idősáv érdekelte őket, amikor Andie valószínűsíthetően eltűnt.”{6}

Aznap éjjel Sal a haverjánál, Max Hastingsnél lógott. A négy legjobb barátjával volt: Naomi Warddal, Jake Lawrence-szel, Millie Simpsonnal és Maxszel.

A jövő héten, amikor Naomival beszélek, ezt is ellenőriznem kell, de szerintem Sal azt mondhatta a rendőröknek, hogy éjszaka, 00:15 körül ment el Maxéktől. Hazasétált, és az apja (Mohan Singh) ezt meg is erősítette: „Sal körülbelül 00:50-kor ért haza.”{7} Megjegyzés: a Maxék (Tudor Lane) és a Singh család háza (Grove Place) közti távot kb. 30 perc alatt lehet legyalogolni – a Google szerint.

Azon a hétvégén Sal négy barátjánál is ellenőrizték a fiú alibijét.

Plakátokat ragasztottak ki. Vasárnaptól házról házra járva is kérdezősködtek.{8}

Hétfőn a rendőrség száz önkéntes segítségével szervezett kutatást a közeli erdőben. Láttam a híradófelvételeket: az emberek széles, hosszú vonalban gyalogoltak és Andie nevét kiabálták. Még aznap, valamivel később törvényszéki helyszínelőket is láttak bemenni Bellékhez.{9}

Aztán kedden minden megváltozott.

Azt hiszem, a leghasznosabb időrendben végigtekinteni a keddi és a következő napok eseményeit, még akkor is, ha hozzánk, városlakókhoz összevissza, kuszán érkeztek a hírek.

Délelőtt: Naomi Ward, Max Hastings, Jake Lawrence és Millie Simpson felhívta a suliból a rendőrséget, és beismerte, hogy korábban hamis információt adtak. Azt mondták, Sal kérte meg őket, hogy hazudjanak, és Andie eltűnésének éjszakáján Sal valójában 22:30 körül ment el Maxéktől.

Nem vagyok benne biztos, hogy ilyenkor mi a megfelelő rendőrségi eljárás, szerintem Sal ekkor első számú gyanúsítottá vált.

De nem találták. Sal nem volt sem otthon, sem az iskolában. A telefonját se vette föl.

Később azonban kiszivárgott, hogy Sal aznap reggel küldött egy sms-t az apjának, habár a többi hívásra valóban nem reagált. A sajtó szerint „beismerő üzenetet” küldött.{10}

Kedd este az egyik Andie után kutató rendőrcsapat holttestet talált az erdőben.

Sal volt az.

Megölte magát.

Egyik újság sem írta meg, hogyan követte el a tettét, de az iskolai pletykáknak köszönhetően én is tudom (ahogy minden kiltoni diák tudta akkoriban).

Bement a házukhoz közeli erdőbe, bevett egy csomó altatót, azután nejlonzacskót húzott a fejére, amit gumival a nyakára erősített. Miután elveszítette az eszméletét, megfulladt.

Az aznap este tartott rendőrségi sajtótájékoztatón Sal nem került szóba. Csak arról a biztonságikamera-felvételről beszéltek, amelyen az látható, hogy Andie 22:40-kor az autójával elhajt otthonról.{11}

Szerdán egy kis mellékutcában (Romer Close) megtalálták Andie autóját.

A rendőrség szóvivője csak a következő héten árulta el mindezt. „Újdonságokkal szolgálhatok az Andie Bell ügyében folytatott nyomozásról. A friss nyomozati és laboratóriumi adataink alapján feltételezhető, hogy a Salil Singh nevű 18 éves fiatalembernek köze volt Andie elrablásához és meggyilkolásához. Bizonyítékaink elégségesek volnának a gyanúsított letartóztatásához és a vádemeléshez, de Salil az eljárás megkezdése előtt elhunyt. A hatóságok jelenleg senki más után nem nyomoznak Andie eltűnésével kapcsolatban, de a keresés ugyanolyan erőkkel folytatódik tovább. Együttérzésünket fejezzük ki a Bell családnak, tisztában vagyunk azzal, milyen szörnyű lehet számukra ez a hír.”

Ez volt az a bizonyos elégséges bizonyíték:

Sal zsebében megtalálták Andie mobilját.

A laborvizsgálatok kimutatták Andie vérét Sal jobb kezén, a középső és a mutatóujj körme alatt.

Andie vérét az elhagyott kocsi csomagtartójában is megtalálták. Andie és a Bell család más tagjainak ujjlenyomatai mellett Saléi is ott voltak a műszerfal környékén és a kormányon.{12}

Azt mondták, ennyi már elég volna ahhoz, hogy vádat emeljenek Sal ellen, és – a rendőrség reményei szerint – a bíróság el is ítélné őt. Csakhogy Sal halott volt, ezért nem indult eljárás ellene, és nem ítélték el. Persze nem is védte senki.

A következő hetekben tovább kutattak a Little Kilton környéki erdős területeken. Hullakereső kutyákat is bevetettek, a Kilbourne folyót rendőrségi búvárok fésülték át. De Andie teste nem került elő.

Az Andie Bell eltűnése ügyében indított nyomozást hivatalosan 2012 júniusában lezárták.{13} Egy ilyen eljárást csak akkor lehet „hivatalosan lezárni”, ha az „ügyben benyújtott dokumentumok alapján egyértelműen elindítható a büntetőeljárás, kivéve, ha a feltételezett elkövető a vizsgálat lezárulása előtt elhunyt.” Az ügyet „új bizonyítékok vagy nyomok felmerülése esetén újra megnyithatják.”{14}

Tizenöt perc múlva indulunk moziba: újabb szuperhősfilm, amit Josh érzelmi zsarolásának köszönhetően kell megnéznünk. Még egy utolsó részlet az Andie Bell/Sal Singh-ügy hátteréhez, egész jól állok.

Tizennyolc hónappal az Andie Bell-ügy lezárása után a rendőrség benyújtotta jelentését a helyi halottkémnek. Ilyen esetekben a halottkém dönti el, hogy szükség van-e további vizsgálatra; döntését arra alapozza, hogy valószínűsíthető-e az illető halála, eltelt-e már ehhez elég idő.

A halottkém az ügyben a halottkémekre vonatkozó 1988-as törvény 15. bekezdése alapján az igazságügy-miniszterhez fordul, és kérelmezi a holttest nélküli halottszemle lefolytatását. Ha nincs holttest, a szemle elsősorban a rendőrségtől beszerzett bizonyítékokra támaszkodik, és arra, hogy a nyomozást vezető magas rangú tisztek szerint az illető személy életben van-e még.

A szemle hivatalosan vizsgálja a halál okát és körülményeit. „Nem vádolhat a halállal kapcsolatban egy adott személyt, és nem állapíthatja meg egyetlen megnevezett személy büntetőjogi felelősségét sem.”{15}

A halottszemle végén, 2014 januárjában a halottkém a halál okaként „törvénytelen emberölést” állapított meg, és Andie Bellt holtnak nyilvánította.{16} A „törvénytelen emberölés” ilyen esetben azt jelenti, hogy „a bűncselekmény áldozatának életét törvényellenes módon oltották ki, mely megvalósulhat mint gyilkosság, gondatlanságból elkövetett emberölés, gyermekgyilkosság, vagy halállal végződő, emberéletet veszélyeztető gépjárművezetés”.{17}

Itt ér minden véget.

Andie Bellt hivatalosan holtnak nyilvánították, pedig a teste nem került elő. Az adott körülmények között feltételezhetjük, hogy a „törvénytelen emberölés” ebben az esetben gyilkosságot jelent. A szemle befejezése után a Koronaügyészi Szolgálat is kiadott egy nyilatkozatot, amely szerint „a Salil Singh ellen indított bűnvádi eljárás közvetett és törvényszéki orvostani bizonyítékok alapján indult volna meg. A Koronaügyészi Szolgálatnak nem feladata eldönteni, hogy Salil Singh ölte-e meg Andie Bellt, vagy sem, ez már az esküdtszék feladata lett volna.”{18}

Vagyis bár nem volt per, az esküdtszék vezetője nem állt fel, hogy izzadt tenyérrel és égbe szökő adrenalinszinttel kijelentse: „az esküdtszék tagjai a vádlottat bűnösnek találják”, és bár Salnek nem volt alkalma védekezni, mégis bűnösnek számít. Lehet, hogy jogi értelemben nem, de minden más, fontos szempontból igen.

Ha megkérdezünk valakit a városban, hogy mi történt Andie Bell-lel, az illető habozás nélkül rávágja: „Salil Singh ölte meg.” Nem teszik hozzá, hogy állítólag, talán, esetleg vagy valószínűleg.

Ő volt az, mondják. Sal Singh ölte meg Andie-t.

De én nem vagyok ebben olyan biztos…

[A következő bejegyzésben lehetőleg tekintsd át, hogy ha bíróság elé kerül az ügy, akkor mit hozhatott volna fel az ügyész Sal ellen. Azután gondold végig az egészet, és szedd ízekre a vádat.]

Három

„Vészhelyzet van”, olvasta az sms-t. S. O. S.-típusú vészhelyzet. Pip azonnal tudta, hogy ez csak egyvalamit jelenthet.

Felkapta a slusszkulcsot, odavetett egy sziát az anyjának meg Joshnak, és már kint is volt az ajtón.

Útközben megállt a boltnál, és vett egy extra nagy tábla csokit. Ez majd segít befoltozni Lauren csúnyán összetört szívét.

Amikor leparkolt a ház előtt, látta, hogy egy rugóra járt az agyuk Carával. Azzal a különbséggel, hogy Cara szakítás utáni elsősegélycsomagja gazdagabb volt: egy csomag papírzsepit, csipszet és mártogatóst is hozott, valamint egy csomó szivárványszínű arcpakolást.

– Felkészültél? – kérdezte Pip Carától, és köszönésképpen összekoccantották a csípőjüket.

– Ja, készen állok a könnyekre – emelte fel Cara a papírzsepis dobozt, aminek a sarka beleakadt göndör, hamuszőke hajába.

Pip kiszabadította Cara haját a doboz fogságából, és megnyomta a csengőt. A recsegő gépzenétől mindketten hátrahőköltek.

Lauren anyukája nyitott ajtót.

– Itt a felmentő sereg! – mosolygott rájuk. – Fent van a szobájában.

Lauren az ágyon feküdt, és teljesen eltűnt a paplanerőd mögött. Hogy tényleg ott van, arról csak egy alul kilógó, vörösesszőke hajfürt árulkodott. A lányoknak legalább egy percen keresztül kellett győzködniük, és a csokicsalit is muszáj volt bevetniük, hogy végre előbújjon.

– Először is – mondta Cara, miközben kicsavarta Lauren kezéből a telefonját –, a következő huszonnégy órában erre tilos ránézned!

– Sms-ben csinálta! – zokogott Lauren, majd takonyáradatot zúdított egy bánatosan vékony zsepibe.

– Minden fiú egy nagy farok, még szerencse, hogy nekem nem kell velük küszködnöm – ölelte át Cara, és hegyes állát Lauren vállába fúrta. – Annyival jobbat érdemelsz nála!

– Yep. – Pip letört még egy csík csokit. – Ráadásul Tom mindig „egyértelmes”-t mond „egyértelmű” helyett.

Cara buzgón bólogatott, és egyetértően Pip felé mutatott.

– Ez volt az első intő jel.

– Szerintem egyértelmesen jobb lesz neked nélküle – tette hozzá Pip.

– Kétértelmesen hármat értünk – fokozta Cara.

Lauren taknyos hangon felnevetett, mire Cara Pipre kacsintott – ki nem mondott győzelmet arattak. Tudták, hogy ha összedolgoznak, gyorsan újra megnevettetik barátnőjüket.

– Kösz, hogy átjöttetek, csajok – hálálkodott könnyes szemmel Lauren. – Egyáltalán nem voltam biztos benne. Szerintem amióta Tommal lógok, vagyis úgy fél éve, tudomást sem vettem rólatok. Most meg én leszek a felesleges harmadik.

– Hülyeségeket beszélsz! – háborodott fel Cara. – Mi hárman a legjobb barátnők vagyunk, nem?

– De – bólintott Pip. – Mi hárman, meg az a három srác, akikhez leereszkedünk, és beengedjük őket elbűvölő társaságunkba.

A többiek nevettek. A fiúk – Ant, Zach és Connor – éppen vakációztak valahol.

De a barátai közül Pip Carát ismerte a legrégebben, és igen, ő állt hozzá a legközelebb. Erről persze nem beszéltek. Azóta voltak elválaszthatatlanok, hogy a hatéves Cara megölelte a kicsi, magányos Pipet, majd megkérdezte: „Te is szereted a nyuszikat?”. Egymásra támaszkodtak, amikor az életük túl nehéz volt ahhoz, hogy egyedül viseljék el. Pip segítette végig Carát azon az időszakon, amikor az anyja beteg lett, aztán meghalt, pedig akkor még csak tízéves volt. És akkor is kitartott mellette, sőt állandó mosolygással bátorította, meg hajnalig beszélgetett vele telefonon, amikor két évvel ezelőtt coming outolt. Cara nem a legjobb barátnője volt, hanem a nővére. Az otthon biztonsága.

Caráék voltak Pip második családja. Elliot – vagyis Mr. Ward, ahogy a suliban kellett szólítani – történelmet tanított, és Pipnek szinte harmadik apja lett Victor és az igazi apja után. Pip olyan sok időt töltött náluk, hogy Carához és Cara nővéréhez, Naomihoz hasonlóan, névre szóló bögrét és papucsot kapott.

– Oké! – Cara felkapta a tévé távkapcsolóját. – Romcom vagy amiben fiúkat gyilkolnak különös kegyetlenséggel?

Másfél sírós film a Netflixen elég volt ahhoz, hogy Lauren keresztüljusson a tagadás fázisán, és megtegye az első, óvatos lépést az elfogadás felé.

– Le kéne vágatnom a hajam – jelentette ki. – Ilyenkor az a szokás.

– Mindig mondtam, hogy jól állna neked a rövid haj – helyeselt Cara.

– És szerinted rakassak orrpiercinget is?

– Óóó, igen – bólogatott Cara.

– Nem látom a logikát abban, ha valaki orrlukat vágat az orrlukába – szólt közbe Pip.

– Újabb lenyűgöző idézet Piptől az utókornak. – Cara a levegőbe írt. – Mi volt, amin tegnap annyit röhögtem?

– A kolbászos.

– Ja, igen – horkantott Cara. – Ezt hallgasd, Loz: megkérdeztem Piptől, hogy melyik pizsit szeretné, erre tök lazán azt mondja: „nekem kolbász!” És nem értette, hogy miért mondott hülyeséget.

– Nem volt hülyeség – mentegetőzött Pip. – A biológiai apám szülei németek voltak. A „nekem kolbász” németül teljesen hétköznapi kifejezés, azt jelenti, hogy tök mindegy.

– Vagy azt, hogy teljesen rákaptál a kolbászokra – nevetett Lauren.

– Mondja egy pornósztár lánya! – vágott vissza Pip.

– Jaj, nem unod még? Egyszer vállalt meztelen fotózást, valamikor a nyolcvanas években. Ennyi volt.

– Térjünk vissza ennek az évtizednek a fiúihoz – bökte vállon Pipet Cara. – Elmentél már Ravi Singhhez?

– Éles váltás! Egyébként igen, és holnap visszamegyek hozzá, hogy megcsináljam vele az interjút.

– El sem hiszem, hogy belekezdtél a KVP-be. – Lauren egy haldokló hattyút utánzó hátrazuhanást mutatott be az ágyon. – Én máris meg akarom változtatni a témám címét, az éhínségről írni túl depis.

– Gondolom, előbb-utóbb Naomival is beszélsz majd – nézett Cara Pipre.

– Persze. Szólsz neki, lécci, hogy valamikor a jövő héten átmegyek egy diktafonnal és egy cerkával?

– Aha – bólintott Cara, de aztán elbizonytalanodott. – Biztos belemegy, meg minden, de ne légy vele túl kemény, jó? Néha még most is rettentően felzaklatja ez az egész. Tudod, hogy Andie egyik legjobb barátnője volt. Sőt, azt hiszem, igazából a legjobb.

– Persze – mosolyodott el Pip. – Miért, szerinted mi a tervem? A falnak nyomom, és kiverem belőle az igazságot?

– Holnap Ravival ez lesz a taktikád?

– Asszem, nem.

Lauren felült, és olyan hangos szörcsögőset szipogott, hogy Cara jól láthatóan összerezzent.

– Hozzájuk mész? – kérdezte.

– Igen.

– Hú… de hát mit gondolnak majd az emberek, ha látják, hogy bemész Ravi Singhékhez?

– Nekem aztán kolbász.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 03.

Kutatási napló – 3. bejegyzés

Elfogult vagyok. Még szép! Ahányszor csak beleolvasok az előző két bejegyzésbe, a fejemben menthetetlenül beindul a tárgyalótermi dráma: laza védőügyvéd vagyok, aki felugrik, tiltakozik, a jegyzeteit rendezgeti, és amikor az ügyész a csapdámba sétál, Salre kacsint. A bírói pulpitushoz futok, rácsapok, és azt kiabálom: „Bíró úr, nem ő tette!”

Magamnak sem tudom igazán megmagyarázni, miért, de szeretném, hogy Sal Singh ártatlan legyen. Az okokat tizenkét éves korom óta hurcolom magammal, és az elmúlt öt évben egyre jobban zavarnak az ügy ellentmondásai.

De vigyáznom kell, hogy ne kutakodjak túl részrehajlóan. Úgyhogy, gondoltam, jó ötlet olyasvalakivel is beszélni, aki nem kételkedik Sal bűnösségében. Stanley Forbes, a Kilton Mail újságírója épp jókor válaszolt az e-mailemre, mert azt írta, ma bármikor hívhatom. Sokat publikált a helyi újságban az Andie Bell-ügyről, és a halottszemlén is jelen volt. Őszintén szólva, szerintem elég pocsék újságíró, és fogadni mernék, hogy Singhék vagy egy tucatszor beperelhették volna rossz hír keltésért és rágalmazásért.

A beszélgetés után rögtön begépelem az egészet.

Húúú, bakkkkkkeeeer…

Interjú a Kilton Mail helyi napilap újságírójával, Stanley Forbesszal

Stanley:    Hali!

Pip:          Helló, Stanley! Pippa vagyok, tegnap e-maileztünk.

Stanley:    Ja, igen, tudom. Az Andie Bell/Salil Singh-ügyben szeretnéd felpiszkálni az emlékeimet, ugye?

Pip:          Pontosan így van.

Stanley:    Oké, nyomjad!

Pip:          Jó, köszönöm. Hát… szóval, először is, maga ugye jelen volt Andie halottszemléjén?

Stanley:    Bizony, kölyök, ott voltam.

Pip:          Mivel az újságok nagyjából csak a döntésről írtak, igaz, később közzétették a Koronaügyészi Szolgálat nyilatkozatát is, esetleg el tudná nekem mondani, hogy a rendőrség milyen bizonyítékokat mutatott be a halottkémnek?

Stanley:    Baromi sok mindent.

Pip:          Értem. Esetleg tudna említeni néhány konkrétumot?

Stanley:    Hát, az Andie Bell-ügy főnyomozója felsorolta az eltűnés részleteit, az időpontokat és így tovább. Azután előadta, hogy milyen bizonyítékok kapcsolják Salilt a gyilkossághoz. Az autó csomagtartójában talált vért nagyon fontosnak tartották, szerintük ez azt jelenti, hogy valahol máshol ölték meg a lányt, azután a holttestet berakták a kocsiba, és elvitték oda, ahol megszabadultak tőle. A szemlét lezáró beszédében a halottkém valami olyasmit mondott: „egyértelműnek látszik, hogy Andie szexuális indíttatásból elkövetett gyilkosság áldozata lett, és az elkövető komoly erőfeszítéseket tett, hogy megszabaduljon a holttesttől.”

Pip:          És Richard Hawkins felügyelő vagy bármelyik másik nyomozó mutatott olyan idővonalat, amely szerintük annak az éjszakának az eseményeit és Sal állítólagos gyilkosságát helyezi el időrendben?

Stanley:    Ja, rémlik valami ilyesmi. A lány autóval hajtott el otthonról, és Salil találkozott vele, amikor épp hazafelé gyalogolt. Akármelyikük is vezetett, elmentek egy félreeső helyre, és ott a srác megölte Andie-t. Betette a holttestét a csomagtartóba, és elhajtott, hogy elrejtse valahol. Megjegyzem, elég ügyesen csinálta, mert öt éve nincs meg, szóval, bazi mély gödröt áshatott. Aztán otthagyta az úton a kocsit, ahol később megtalálták, azt hiszem, a Romer Close-on, és hazasétált.

Pip:          Szóval, a csomagtartóban talált vér miatt a rendőrség úgy gondolta, hogy Andie-t máshol ölték meg, mint ahol elrejtették a holttestét?

Stanley:    Aha.

Pip:          Értem. Sok cikkben, amit az ügyről írt, „bűnöző”-nek, „gyilkos”-nak, sőt „rém”-nek nevezi Salt, azonban bizonyára tudja, hogy az ítélethirdetés előtt a bűnügyi tudósításokban a „feltételezett” jelzővel együtt szabad csak használnia ezeket a szavakat.

Stanley:    Nem hinném, hogy pont egy kölyöknek kéne előírnia, hogyan végezzem a munkámat! De mindegy, teljesen nyilvánvaló, hogy ő volt az, ezt mindenki tudja. Megölte a lányt, azután olyan lelkiismeret-furdalása lett, hogy öngyilkosságot követett el.

Pip:          Értem. Akkor tehát milyen okokból vált meggyőződésévé, hogy Sal volt a tettes?

Stanley:    Túl sok okom van rá, hogy mindet felsoroljam. De a bizonyítékoktól függetlenül is ő volt a pasija a csajnak, nem igaz? És mindig a pasi vagy az expasi a hunyó. Arról nem is beszélve, hogy Salil indiai volt.

Pip:          Nos… Sal igazából Nagy-Britanniában született és itt is nevelkedett, bár ahhoz nem fér kétség, hogy maga mindegyik cikkében indiaiként emlegeti.

Stanley:    Nincs nagy különbség. Indiai származású volt, és kész.

Pip:          És ez miért olyan fontos?

Stanley:    Nem vagyok szakértő, vagy ilyesmi, de másképp élnek, mint mi, igaz? Nem egészen úgy bánnak a nőkkel, ahogy nálunk szokás. Nekik a nő egy tárgy. Szóval, el tudom képzelni, hogy Andie szakítani akart, vagy hasonló, és a srác dühében megölte, mert az ő szemében a lány a tulajdona volt.

Pip:          Hú… hát… őszintén szólva, Stanley, egy kicsit meglep, hogy nem perelték be becsületsértésért.

Stanley:    Nyilván azért nem, mert mindenki tudja, hogy amit mondok, az igaz.

Pip:          Én például nem. Szerintem súlyos felelőtlenség valakit már a per vagy az ítélethozatal előtt gyilkosnak nevezni, anélkül, hogy hozzátenné: „feltételezett” vagy „állítólagos”. Maga „szörnyeteg”-nek meg „rém”-nek titulálja Salt. És ha már a szóhasználatról beszélünk, érdekes volna összehasonlítani a Bell-ügyről szóló cikkeit a slough-i fojtogatóról írt riportjaival. Utóbbi öt embert ölt meg, és a bíróság előtt is bűnösnek vallotta magát, maga viszont csupán „reménytelenül szerelmes fiatalember”-nek nevezte. Csak nem azért, mert az illető fehér férfi?

Stanley:    Ennek semmi köze Salil ügyéhez. Őt is csak annak nevezem, ami. Le kéne nyugodnod kicsit. A fiú meghalt, mit számít, hogy gyilkosnak tartják-e? Neki már úgyis mindegy.

Pip:          De a családjának nem!

Stanley:     Kezdem azt hinni, hogy szerinted ártatlan volt a srác. A magas rangú, szakértő rendőrtisztek véleménye sem izgat, mi?

Pip:          Én csak annyit tudok, hogy a Sal elleni úgynevezett vádiratban van jó néhány hézag és ellentmondás.

Stanley:    Ja, ja, ha az a hülye kölyök nem nyírja ki magát a letartóztatása előtt, akkor talán ki tudtuk volna tölteni azokat a hézagokat.

Pip:          Ez nem volt szép magától!

Stanley:    Inkább tőle nem volt szép, hogy megölte a csinos, szőke barátnőjét, aztán jól eldugta a hulláját.

Pip:          Állítólag!

Stanley:    Akarsz még bizonyítékot arra, hogy ő a gyilkos, te kis buzgó mócsing? Ezt nem írhattuk meg, de egy rendőrségi forrásom szerint találtak egy halálos fenyegetést tartalmazó üzenetet Andie iskolai szekrényében. Halálosan megfenyegette, aztán meg is ölte. Még mindig azt hiszed, hogy ártatlan?

Pip:          Igen. És szerintem maga egy rasszista, intoleráns faszfej, egy idióta ingyenélő…

[Stanley itt lecsapta a telefont. ]

Na ja, nem hinném, hogy Stanley és én valaha is barátok leszünk.

Habár ebből a beszélgetésből hozzájutottam két olyan információhoz, melyekről azelőtt nem tudtam semmit. Az egyik, hogy a rendőrség gyanúja szerint Andie-t egy bizonyos helyen megölték, aztán betették a csomagtartóba, majd elvitték egy másik helyre, és ott szabadultak meg a holttestétől.

A másik pedig, amit a drága jó Stanley elsusogott nekem, az a bizonyos halálos fenyegetés. Ezt egyik általam olvasott rendőrségi jelentés sem említi. Ennek nyomós oka lehet: vagy azt hitték, hogy az ügy szempontjából érdektelen, vagy nem tudták bizonyítani, hogy Salhez köthető. Persze az is lehet, hogy Stanley találta ki az egészet. Mindenesetre érdemes észben tartani, amikor később interjút készítek Andie barátaival.

Szóval most, hogy már tudom, hogyan értékelte a rendőrség annak a bizonyos éjszakának az eseményeit, és azt is sejtem, mi lett volna a vád, ideje elkészíteni a GYILKOSSÁG TÉRKÉPÉT!

Na, majd vacsora után, mert anya mindjárt szólni fog. Még három másodperc… kettő… és bingó!

Annyira profi ez a térkép… de segít elképzelni, hogy a rendőrség milyen események alapján vonta le a következtetéseit. Persze szükségem volt néhány feltevésre is, mikor megrajzoltam. Először is Maxéktől Salék házáig több útvonalon is el lehet jutni. Én azt választottam, ami a főutcán vezet keresztül, egyrészt, mert a Google is ezt javasolja mint legrövidebb útvonalat, másrészt mert éjszaka a legtöbben jól kivilágított úton szeretnek gyalogolni.

A térképen jól kirajzolódik egy lehetséges találkozási pont, valahol a Wyvil Roadon, ahol Andie feltehetőleg megállt, és Sal beszállt az autójába. Próbálok nyomozóként gondolkozni: a Wyvil Road környékén sok kis csendes mellékutca és egy nagyobb telek található. Ezek a nyugodt, félreeső helyek – bekarikáztam – alkalmasak lehettek a gyilkosság elkövetésére (amennyiben elfogadjuk a rendőrség álláspontját).

Nem foglalkoztam azzal a kérdéssel, hogy hová lett elrejtve Andie holtteste, mert halvány fogalmam sem volt, ahogy másnak sem. Tekintve azonban, hogy a Romer Close-tól, ahol a kocsit megtalálták, gyalog úgy 18 perc eljutni Salék házáig, azt kell feltételeznem, hogy Sal már 00:20 körül visszaért a Wyvil Road közelébe. Szóval ha elképzelhetően Andie és Sal 22:45 körül találkoztak, akkor Salnek egy óra harmincöt perce volt arra, hogy megölje Andie-t, majd elrejtse a holttestet. Az időpontokat nézve ez nagyon is elképzelhetőnek tűnik, illetve lehetséges. Ugyanakkor rengeteg „miért” és „hogyan” is felmerül.

Andie és Sal 22:30 körül hagyták el a tartózkodási helyüket. Ez azt jelenti, hogy előre megtervezték, hogy találkoznak, nem igaz? Egyébként túl furcsa véletlen lenne, hogy összefutottak. A helyzet viszont az, hogy a rendőrségi beszámolókban nincs szó üzenetről vagy telefonhívásról, melyben Andie és Sal megbeszélik a találkozót. Ha pedig, mondjuk, a suliban beszélték meg négyszemközt, akkor miért nem abban állapodtak meg, hogy Andie Maxnél veszi fel Salt? Ez nekem felettébb különös.

Nagyon felpörögtem. Hajnali kettő van, és már egy fél Tobleronét megettem. Talán ezért.

{1} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-54774390 23/04/12

{2} www.thebuckinghamshiremail.co.uk/news/crime-4839 26/04/12

{3} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-69388473 24/04/12

{4} Forbes, Stanley, 2012, Andie Bell gyilkosának igaz története, Kilton Mail, 1/05/12, pp. 1–4.

{5} www.findmissingperson.co.uk/stats

{6} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-78355334 05/05/12

{7} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-78355334 05/05/12

{8} Forbes, Stanley, A helyi lány még mindig nincs meg, Kilton Mail, 23/04/12, pp. 1–2.

{9} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-56479322 23/04/12

{10} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-78355334 05/05/12

{11} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-69388473 24/03/12

{12} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-78355334 09/05/12

{13} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-87366455 16/06/12

{14} The National Crime Recording Standards (NCRS) (Nemzeti Bűnügyi Nyilvántartás) https://www.gov.co.uk/government/uploads/

{15} http://www.inquest.uk/help/handbook/7728339

{16} www.dailynewsroom.co.uk/AndieBellInquest/report57743 12/01/14

{17} http://www.inquest.uk/help/handbook/verdicts/unlawfulkilling

{18} www.gbtn.co.uk/news/uk-england-bucks-95322345 14/01/14