Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

NAGY ESZTER

Életünk harcai

1. fejezet

Zengő szél tombolt odakint, táncoltatta az utca porát szüntelen, mintha csak égi bál lenne a Földön. Pedig nem volt indok az ünneplésre, bár ki tudja, mi számít jó oknak. Tán egy egyszerű halandó szemében úgy tűnhet, a halál vasakarata maga az ördög műve, ám mindez csak nézőpont kérdése. Egy öreg, beteg testbe zárt lélek távozása tán mégis ünneplésre méltó, hiszen szenvedései véget érnek eme világon, s bár mélységes fájdalom a gondolata is annak, hogy itt hagyta félárván gyermekeit és szeretett feleségét, de eme tények már nem neki fájnak, csak az itthagyottaknak…

Egy ajtó kitárul, s új irányt mutat egy kislány számára. Nem akar bemenni rajta, vonakodik, de tudja, hogy ellenállása mit sem ér, neki most be kell lépnie oda. A helyiség levegőjét megtölti a némán ordító fájdalom, a fekete ruhák látványa csak még jobban megrémiszti a gyermeket. Hátulról egy kéz átkarolja. Puha bőrének tapintása némiképp nyugtatóan hat rá. A tisztaszoba tiltott hely volt, oda csak ünnepnapokon mehetett be és akkor is nagyon jól kellett viselnie magát, ám most mégis ide kellett jönnie, pedig karácsony hava már elmúlott, de a tavasz virágai még nem ébredtek fel. Akkor most miért is kell itt lennie? Nem érti. Három éve költözött erre a világra, s azóta még nem volt elegendő az idő a nagy körforgás megismerésére, s bár az emberek körülötte jöttek-mentek, idősek, fiatalok, sosem foglalkoztatta a gondolat, hogy egyesek miért jönnek vissza, mások meg miért nem.

Az ágyon fekve egy ismerős arcot pillantott meg, a félelem elröppent, kis szívét melegség járta át.

Gyermeki izgatottsággal kiáltott fel:

– Apuka! Hoztál nekem fülbevalót?

Ismét csend borult a szobára, tán még fájóbb, mint előtte, és az, kinek felelni kellett volna, még csak a pillantását sem vetette a kislányra. Pedig ilyen még sosem történt ezidáig, s ez még kíváncsibbá tette a gyermeket, hogy tán édesapja valamiféle tréfát űz véle. Mindig kitalált valamit, amivel harsány kacagásra bírhatja a lányát. Juliska várt, az izgalomtól hevesebben dobogott kis szíve, gondolataiban látta, amint apuka elmosolyodik, és hirtelen feléje nyújtja kezét, melyben ott lesz az ígért fülbevaló is. A kéz, mely eddig nyugodtan pihent kis kezei között, most váratlanul erősen megszorította, majd oly erőszakosan húzta magával kifelé a félelem ajtaján, hogy a kislányban felébredt az ellenállás kényszere. Nem akart elmenni, míg választ nem kap kérdésére, míg apuka be nem fejezi a játékot, amit épp játszott véle. Kis teste befeszült minden izmával, s erejénél csak akarata volt erősebb, mikor a kéz, mely előbb oly gyengéd volt, most egy pillanat alatt megragadta, és kivonszolta őt a kiskonyhába. A sparhelt meleg fényességgel töltötte be a helységet, mellyel megnyugvást varázsolt. Juliska szeretett itt lenni, mindig figyelte édesanyját, amint pucolja a kolompért, s hamarosan mennyei illatokkal töltötte meg a levegőt. Azt szerette a legjobban, mikor a testvéreivel körülülték az apró asztalt, és korgó gyomrukat megtölthették anyuka finom főztjével. Gyakran megesett ugyan, hogy apuka veszekedősre fogta, főleg a nagyobbakat szidalmazta ilyenkor, de ebből a kislány mit sem értett. Őt sosem szidta még meg apuka, csak anyuka, de ő már akkor szidalmazta, mikor meg sem született még. Mert Juliska már a sokadik gyermek volt. Édesanyja gyakran mesélte, hogy volt már neki másik férje is, még apuka előtt. „Oly szép ember volt az, hogy a szomszéd faluból is gyüttek a lányok az artézi kúthoz vízé’, csak hogy láthassák őt”. Csak hát a „Nagy Háború” elvitte mellőle, s többé vissza sem tért. Egyedül kellett boldogulnia öt gyerekkel. Éheztek is sokat, s mivel anyuka még akkor is nagyon szép volt, akadt kérője szép számmal. Ám ő akkor nem a szívével döntött, azt gondolta, jó lesz az öreg is, legalább az már nem csinál gyereket! Hát csinált… Még négyet. Még karon ülő volt a kis Julcsa nővére, Ilonka, mikor ismét teherbe esett. Bár apuka ácsként jó pénzt hozott a házhoz, mégis, felesége folyvást aggódott, hogy egyszer majd véget ér az arany élet. Így hát egy napon jobbnak látta elintézni a dolgot. Miután ura munkába ment, meg is érkezett a megbeszélt időre a kuruzsló öregasszony, akit akkor hívtak a faluban, ha a nem kívánt terhességet „el kellett hajtani”. Azt beszélték, hogy sok leány halála száradt a lelkén, de a megesett asszonyok kétségbeesésükben inkább vállalták a kockázatot.

Apuka mindig időben indult dolgozni, sosem késett, sosem hagyott otthon szerszámot, de tán a sors akaratából akkor egyszer elfelejtett valamit magával vinni. Hazatérve meglátta az öregasszonyt, s rögtön tudta, hogy miért van ott. Béketűrő ember hírében állt, állítólag csak akkor egyszer jött ki igazán a sodrából. Elmondások alapján úgy megráncigálta a vénasszonyt, hogy az a karját törte, de persze egy faluban néha az igazság helyett jobban szeretik a féligazságot mesélni, mert olykor az figyelemfelkeltőbben hat a szomszédságra. Anyuka csak sírt, esedezve könyörgött urának bocsánatáért. Miután némiképp lecsillapodtak a kedélyek, akkor apuka csak ennyit mondott:

– Ha az Isten ad báránykát, majd ad legelőt is!

Gyakran emlegette ezt anyuka, mikor ismét megözvegyült és ott maradt a sok gyerekkel, mindig keservesen elpanaszolta:

– Látod, gyermekem, ezt mondta az én jó uram, és tessék, adott az Isten báránykát, de legelőt nem!

Így hát megszülettek az ikrek is, Sándor és János, majd két évre rá már ott növekedett a hasában Juliska is. Anyuka nem mert egy rossz szót sem ejteni áldott állapotáról a történtek után, de gondolatban mindig azért imádkozott, hogy ne legyen már több gyermek… Majd a legkisebb születése után három évvel ismét elvesztette férjét, és az, mitől úgy rettegett, újra bekövetkezett. Egyedül maradt a sok éhes szájjal.

– Julis! Ki az ágyból! – hallatszott anyuka érces hangja a kis konyha irányából. A hajnal még csak épp az ég alján pihent, mikor a munka megkezdődött. Zsírpapírba csomagolt kenyeret és szalonnát adott Julcsa kezébe édesanyja, majd útnak indultak. Hosszú út állt előttük, s a tempó is igen sietős volt, hogy időben kiérjenek a szántóföldre, ahol anyuka napszámosként dolgozott. Bátyjai oda voltak adva kanásznak, nővére libapásztornak, idősebb féltestvérei már rég elhagyták a szülői házat, s a kapcsolatot sem igen tartották már. Nem sok emléke maradt a kislánynak róluk, de egy mindennél erősebben élt benne.

Egyszer, mikor legidősebb nővére eladósorba került és jött hozzá az udvarlója, az annyira szégyellette, hogy ilyen kis gyereke van még az anyjuknak vénségére, hogy ráparancsolt a kis Julcsára, hogy hamarjában bújjon el a mosóteknőbe. Mielőtt a legény belépett volna a házba, betolta azt az ágy alá és ráparancsolt, hogy egy mukkot se szóljon. Dacára annak, hogy nagyon sötét volt az ágy alján, a kislány mukkanni sem mert, pedig nagyon félt, de legidősebb nővére oly haragos teremtés volt, annak ellentmondani nem szabadott, mert azon nyomban ütött.

Hajnali fényben úszó búzakalászok ringtak a távoli mezőkön, friss illatukkal megtöltötték a levegőt a végeláthatatlan horizonton. Sötétre barnult kezek ritmusra mozogtak, mintha csak valamiféle táncot járnának. Némelyik asszony nyakába akasztott kendőbe csomagolt kisdedével érkezett, de a nagyobb gyermekek már oda voltak adva dolgozni a nyárra. Juliska a lőcsös kocsi árnyékában ülve figyelte az aratókat. Lenyűgözte a természet ébredése, a mezei munka hangulata. Kis idő elteltével elmerült a mezei virágok pompázatos látványában, koszorút font magának, vagy épp sárból épített kis házat kukoricacsuhé babájának. Anyuka szigorúan nevelte gyermekeit, hisz’ férje halála után ő lett a családfenntartó is egyben, ezért sem ideje, sem ereje nem volt már szeretete kimutatására. A földeken való munkavégzés alatt volt néhány szabály, amit be kellett tartani. A legfontosabb az volt, hogy nem volt szabad a kút körül játszani, mert nem egy gyerek veszett már oda miatta. Mikor a Nap már magasan járt, megállt a munka is. Perzselő forróság uralta a vidéket, még a szöcskék sem ugrándoztak kedélyesen, a legelőn lévő állatokat is behajtották, nehogy „megszúrja a Nap”.

Anyuka a fa árnyékában megpihent a többi asszonnyal és elmélyülten beszélgettek.

– Hát, már őt is oda kell adnom! Nőnek a gyerekek, egyre éhesebbek… – Elhomályosodó szemmel nézte apró gyermekét, kinek sorsa az volt, hogy már elkezdje a keserű élet keserves kenyerét keresni.

Aztán egyre csak mondogatta anyuka:

– Hej, de jó lesz neked, Juliskám! A Molnárnénál lesz majd mindig friss pite! Ott aztán jobbnál jobbakat főznek, nem csak kolompért, mint idehaza.

A kislány persze egyből kíváncsi lett, hisz’ lesz néki fizetsége is ám! Egy öltözetre való ruha. Kaphat a gazdasszony főztjéből is. Azzal batyut kötött neki anyuka, és elvitte egy távoli tanyára dolgozni. A Molnárné igencsak gömbölyű teremtés volt, de külsejével ellentétben, szíve már nem volt ilyen nagy. Fején lévő kendője alól patakokban folyt az izzadság, gőgös tekintetével mérte végig a kislányt.

– Hát ez elég csetleszér! – vágta oda kurtán a gazdasszony

– Jó erőben van ez, csak ilyen az alkata – magyarázkodott anyuka.

– No, jól van, majd meglátjuk, mit bír!

– Disznót, lovat, tehenet ne adjanak elébe, csak libát őriztessenek vele, mert kicsi lány ez még! – szólt anyuka határozottan vissza.

– Jól van na, csak arra kell nekünk, hogy a libákat őrizze. Óvatosan bánunk mi vele.

Bármennyire is mesebelinek tűnt az új élet lehetősége, az elválás perceiben a kis Juliska csak elszomorodott.

– Ne ríj, gyermekem, ne ríj, jó lesz itt neked! – próbálta vigasztalni gyermekét édesanyja, színlelt örömmel a hangjában. Csak távolodva eresztette szabadjára könnyeit…

Reggel, mikor a Nap felszárította a hideg harmatot, Juliska kihajtotta az árokpartra a libákat. Molnárné csípőre tett kézzel dorgálta a leányt:

– Csak a búzába ne ereszd! Nagy kárt tesz az benne!

Juliska kezében egy gallyra kötött ronggyal menetelt a libák után. Nagyon álnok teremtések voltak ezek, ha a kislány figyelme egy pillanatra is lankadt, már meg is indultak a kövér búzatábla irányába, s oly gyorsasággal habzsolták a búzafejeket, hogy mire a pásztor észbe kapott, máris hatalmas kárt okoztak. Miután jóllaktak a libák, Julcsa az itatóhoz hajtotta őket, a kútnál lévő gödörhöz. Annak idején innen verték a Molnárék a vályogot hatalmas tornácos házuk építéshez, s most ide folyt a víz a vályúból. A libák sorban megültek a gödör szélén, majd elbóbiskoltak egy rövid időre, ám éhségük hamar felkeltette őket, és ismét hajtani kellett. Délidőben az ólba kellett hajtani a libákat, és ha az ól túl piszkos volt, ki kellett takarítani. Meg volt fogadva kanásznak egy nyurga testalkatú fiú, Pista. Hosszú lábain igencsak rövid volt már a rongyos nadrág. Tapasztalt kalásznak mondta az anyja, na meg erősnek, de a valóságban nem volt egyik sem. Nyakigláb termete még inkább akadályozta az ügyes mozgásban, és emellé még igen türelmetlen természetű gyermek hírében állt. Az ő feladata volt kitolni a ganéj és szalma keverékét a dudvára. Mindig sürgette a kislányt, hogy igyekezzék gyorsabban takarítani, mert biz’ ő egy percet sem tud várni, oly éhség kínozza. Pista állandóan éhes volt, panaszkodott is a Molnárné, hogy eleszi a hasznot! Nem akarta tudomásul venni, hogy egy 12 éves fiúcskának már több élelemre van szüksége, mint egy négyéves gyereknek. A munka végeztével csorba cseréptányérba mert levest és egy szelet kenyeret kaptak, melyet a pitvar küszöbén leülve jóízűen kezdtek enni. Ebéd közben a Molnárné zsörtölődött, folyvást szidalmazta Juliskát lassú evészetéért.

– Nézd már ezt a kis fruskát! Úgy eszik itt, mintha nem ízlene az étel! Tán még válogatni is akarsz? Mintha valamiféle úri családból jöttél volna!

Addig-addig dorgálta, hogy a kislány elpityeredett, és inkább nem is ette meg az összes levest. A maradék a kanászé lett, így a gazdasszony célt ért, s kevés ételből is jóllakatta a fiút. Az ebéd végén Juliskát befogták törölgetni a mosott edényeket. Sietni kellett, mert a libák újra gágogtak, s a Molnárné megint csak korholta:

– Siess már! Eridj, ereszd a libákat kifelé!

Így a kis Juliska korgó gyomorral újra kihajtott.

A nyári meleg nem engedett fogságából, bár már jócskán elmúlt a delelő, még is úgy tűnt, tán sosem jön el az est hűvössége.

A kislány egy fa árnyékában meghúzódva figyelte a békésen pihenő libákat. Oly kicsi volt még, oly gyöngécske, nem itt kellett volna lennie neki, szerető otthonában édesanyja karjaiban megpihenve, de a sors más életet szánt neki. Nem volt több egy pillanatnál, s máris elpilledt a meleg levegő s feladatai súlyának cipelésétől. Álmában otthon járt, apuka karjaiba vette és felemelte a magas égig úgy, mint minden áldott este, mikor hazatért. Majd hirtelenjében visszazuhant a rideg valóságba, kinyitotta aprócska szemeit, s megpillantotta, amint libái mind szerteszaladtak a búzamező takarásában.

A kis Julcsa felugrott, aprócska lábain rögvest szaladt utánuk, de azok két irányba szaladva egyre beljebb és beljebb futottak, míg végül tehetetlenségében a kislány keserves sírásban tört ki a simogató búzaszálak között állva…

2. fejezet

Hangosan nyikorgó ajtó hangja törte meg a síri csendet, az ódon épület rideg falai temérdek szomorúságnak voltak tanúi. Kopogó kis cipők sétáltak végig a végeláthatatlan folyosón, nyomukban bizonytalanságot sugárzó léptekkel haladt egy anya, akin úrrá lett a reménytelenség, mikor gyermekeinek apja közölte szándékát. Idillinek sosem volt mondható ez a kapcsolat, talán róluk is mintázhatták volna a „Se vele, se nélküle” kifejezést, ám fiatalon és szerelmesen gyakran inkább elkendőzzük a valóságot, csak hogy érzelmeink utat törhessenek a vágyott fél irányába. Most két gyermekkel lett gazdagabb a világ, és szegényebb a mennyország, mert hát oly jóság lakozott szívükben, melyet nem érdemelt volna az emberek gyarló világa.

– Itt várjatok meg! – szólt a parancsszó.

A félelemtől megszeppent gyermekek csak álltak egy helyben némán, míg a kis Mancin úrrá nem lett az aggódás. Halk hüppögés közepette potyogtak könnyei, apró, piros arcocskáján végiggördülve. Négyéves fejjel még nem sokat értett abból, ami most vele történik, de ösztönösen érezte, hogy élete nem jó fordulatot vett. Barna hajkoronájának rakoncátlan tincsei eltakarták szomorú tekintetét. A mellette álló bátyja finom érintése egy pillanatra elterelte figyelmét. Felnézett rá, gyermeki csodálattal figyelte arca minden rezzenését. Számára megnyugvást jelentett az alig nyolcéves fiúcska jelenléte. A távolból anyjuk hangja hallatszott, amint épp magyarázatot ad a tettre, mire épp készül:

– Hát, csak úgy megesett… – mondta pironkodva, lesütött fejjel.

– No, de kétszer? – hallatszott a rosszalló kérdés eme kijelentésére.

– Igen… Nem tudom őket magamnál tartani, hisz’ jómagam is épp csak el tudom látni. Egyedül nem megy!

A kisfiú gyomra összeszorult e szavak hallatán, emlékeiben felsejlett az elmúlt időszak, mikor még volt apja. Legalábbis apaként volt neki bemutatva, olykor náluk is lakott, ám legtöbbször hosszas veszekedések kísértették éjszakánként. Majd egy ebéd alkalmával, mikor anyjuk a leveses tányért úgy vágta ki az asztalra, hogy kifolyt annak minden tartalma, akkor az apának nevezett idegen felállt székéből, s örökre távozott az életükből. Mikor már a harmadik hét is eltelt látogatása nélkül, anyukájuk összecsomagolta őket és közölte:

– Egyedül nem megy!

Újra cipőkopogás hangja töltötte be a rideg folyosót: anyjuk közeledett. Tekintete zavart volt, durva mozdulatokkal megigazította gyermekei ruházatát, majd közelebb vonta magához őket:

– Ha találok nektek új apát, visszajövök értetek!

Homlokon csókolta őket, majd sietősen távozott a lelencház nyomasztó épületéből.

Az ősz télbe fordult már, hogy később átvehesse helyét a tavasz, üde, reményt keltő levegőjével. A virágzó fák vidámsággal töltötték meg az árvaház barátságtalan udvarát, hol gyermeki kacaj fogadta a táj eme szépséges változását. Az idő lassan telt, gyermekek jöttek-mentek, sorsuk olykor ismeretlen maradt. Volt, ki elsőre otthont talált, de a többség csak ideiglenesen hagyhatta el az intézményt. A kisdedek hamar családra leltek, meg az idősebb, jó fizikumú gyerekek, kik alkalmasak voltak a megerőltető fizikai munka végzésére. Gyakorta kelt szárnyra egy-egy pletyka arról, hogy milyen rossz sora lett egy-egy kiadott árvának, de azért akadtak szerencsésebbek is.

Boda Ferenc éles esze gyakran megrémisztette az adoptálni kívánó szülőket. Sokkal inkább szívlelték a csendes, szófogadó, butácska, ám erős fiúcskákat, mert azok nem voltak szemtelenek, és jobban lehetett őket dolgoztatni, így idővel a kisfiú is megtanult hallgataggá válni, ezzel leplezni valós énjét. Nem vágyott ő új családra egészen egy hónappal ezelőttig, mikor is váratlanul megjelent édesanyjuk az intézetben, s ezzel mérhetetlen boldogsággal és reménnyel töltötte meg gyermekei szívét. Gondolatban már százszor elképzelte ezt a jelenetet, már szinte bőrén érezte anyja szerető ölelését, új atyja erős kézfogását, régi otthonuk megannyi ismerős illatát, s most ott állt előtte vágyálma a maga valóságában. Egy perc, csupán ennyi ideig lehetett boldog önfeledten röpke kilenc éve alatt. Egy év sanyarú árvasága után csak ezt az egy percet kapta, hogy elhiggye, csodák mégis léteznek. Majd ahogy jött a remény, úgy el is illant, s vitte magával kishúgát is, míg őt ismét az árvaságba taszította vissza. Állt ott magyarázatot várva, de milyen jó választ lehetett volna arra adni, hogy míg Manci kellett, addig ő nem? A miértre a választ anyjuk ugyan megadta:

– A fiú túl vad, nem bírnék vele egyedül!

Ezzel örök sebet ejtett gyermekén, kinek ezzel megpecsételte életét.

Nyár közeledtével a lelencházban nagyobb volt a nyüzsgés, kellett a munkaerő a portákra. Az aratás nagyon sok munkával járt, s a jószágok gondozása is nagy teher volt. Akkor sétált be az özvegy is, kit mindenki csak Bözsi néninek szólított a faluban. Volt neki becsületes neve is ugyan, de az már régen feledésbe merült. Férjét már rég elvesztette, gyermeke nem maradt. Arra már senki nem emlékezett, hogy hány éves lehet, s ha megkérdezték tőle, mindig csak azt válaszolta, hogy „már nagyon öreg”. Töpörödött termete, hajlott háta, átható naftalinszagú ruhája volt. Fején lévő fekete kendője alatt arcán mélyen barázdált ráncok futottak végig. Mivel látása sem volt már a régi, ráncos kezeivel karjukat megszorongatva „nézte” meg a gyermekeket. Amelyiket túl „sovánkának” vélte, annak mindig sajnálattal hangjában, megsimítva arcát mondta:

– Szegény gyermekem, csak beteg ne legyél, mert ily gyengécskén bizton odavesznél!

Majd aztán hosszas válogatás után a kis Ferencre esett a választása, kit ezután csak Ferkónak hívott. Bár a kisfiú nem szerette, ha ezzel a névvel illetik, ám oly hálás volt az öregasszonynak, hogy nem neheztelt rá ezért.

Így hát Ferkónak a körülményekhez képest jó sora lett, rendes ételt kapott, a kiskonyhában alhatott, egy kicsit iskolába is járhatott. Kora hajnalban ellátta az állatokat, majd tanítás után ismét dologra volt fogva. Nyáron viszont folyvást dolgoznia kellett, hogy télen legyen elég élelem és tüzelő.

Aztán egy kicsit több mint egy évvel azután, hogy az öreg Bözsi néni, ki már oly sok időt töltött e világon, távozni kényszerült. Sajnálta is sokat a fiúcskát, hiszen szívén viselte sorsát, de halála pillanatában már nem sopánkodott rajta. Hiszen neki már mindegy volt. Így a kis Ferkóból ismét az árvaházi Boda Ferenc lett, ki nem kellett az édesanyjának.

Papp József és felesége vidéken élő, gazdálkodó emberek voltak. Egy hosszú tornácos parasztházzal és a hozzá tartozó néhány hold földjükkel jómódú parasztoknak számítottak. Jószágaik is voltak szép számban, ám a sors nem adott nekik gyermeket. Siránkozott is a feleség, mindig felemlegette a szomszédság előtt bánatukat, de a valóságban inkább volt szerencse eme balsors, tekintve Papp József kiállhatatlan, goromba természetét és felesége rosszindulatúságát. Zsugori emberek hírében álltak, így mikor a gazdasággal járó feladatok túl nagy terhet róttak az idősödő Papp Józsefre, ahelyett, hogy megfizetett volna valakit bérmunkára, inkább a lelencházban keresett „munkaerőt”. Az első találkozása Ferenccel emlékezetes maradt a kisfiú számára. Amikor megpillantotta Papp Józsefnét fekete kendőjével a fején, akaratlanul is az elhunyt jótevőjére emlékeztette. Így hát szívesen ment velük otthonukba, ahol a jó körülmények ígéretében bízva, végre új életet kezdhet. Persze a rideg valóság rögvest „arcul csapta”, mikor is a kiskonyha helyett az istállóban volt elszállásolva, és a rábízott munka mennyisége sokkalta nagyobb volt, mint amennyi egy ekkorka fiúcskának való lett volna. Az egyhangú élelem s az alkalmankénti pofonok ellenére Ferenc tisztelte nevelőszüleit, mivel ők nem vitték vissza az árvaházba, és iskolába is járhatott, ha rendesen elvégezte a munkát.

Kedvelt feladat volt számára a tehén körül végzett munka, nagyon jól tudott bánni ezzel a jószággal. Nehéz munka volt tehenet hajtani is, ám furcsa mód ennek a pesti gyermeknek a vérében volt a vidéki munka végzéséhez szükséges érzék. Fizikuma hamar hozzáedződött a feladatokhoz, s bár olykor túl nagy volt a teher számára, mégsem panaszkodott. Volt, hogy egy zsák mákot kellett volna felcipelnie a padlásra, ám a túl nagy súlyt nem bírta, s kezében lévő zsák szája szétnyílt, és szerteszét szóródott a mák. Az akkor kapott pofon rettenetes fájdalommal öntötte el testét, szemébe könny szökött, de nem szólt egy szót sem, csak még keményebben dolgozott, hogy képes legyen megfelelni Papp József elvárásainak.

Egy forró nyári napon, mikor a tehenet hajtotta az itatóhoz, egy furcsa hang ütötte meg fülét a búzatábla irányából. Ahogy közelebb ment, akkor vált egyértelművé, hogy egy kisgyermek keserves sírását hallja, majd egyszer csak megpillantott egy szöszke kislányt, amint térdre borulva zokog. Könnyáztatta arca kipirult, kezeibe temetkezve eltakarta kis szemeit. Kishúgára emlékeztette, kit utoljára szeretett, míg el nem választották tőle.

Ferenc közelebb ment, majd váratlanul megérintette a kislány vállát. Hirtelen előbújt takarásából a kislány melegséggel telt barna szeme, s ijedten nézett Ferencre.

– Hát te miért rísz ennyire? – vonta kérdőre a kislányt.

Húsos kis kezeit felemelve a lány a búzatábla közepe felé mutatva csak ennyit mondott:

– A jibáim beszaladtak!

Bár a kislány beszéde még nehezen volt érthető, de Ferenc már tudta, miről van szó.

– No, maradj itt és ne ríj ilyen hangosan, mert még megijeszted a tehenet!

Azzal fogta a lánynál lévő botot és beszaladt a búzatábla mélyébe, majd nem telt bele sok idő, s már hajtotta is ki a jóllakott szökevényeket, ezzel is bizonyítva tehetségét az állatok hajtásában és őrzésében.

A kislány arca felvidult, hatalmasra kerekedett barna kis szemecskéivel hálásan nézett a „nagyfiúra”, ki a segítségére sietett.

– No, eztán jobban vigyázz a libáidra! – vágta oda a fiú, gyengéden megdorgálva a kislányt felelőtlenségéért, majd tovább is állott.

A kis Julcsa szájtátva figyelte a távolodó fiút, ahogy magabiztosan hajtja azt a félelmetesen nagy tehenet, majd gyorsan nekilátott terelni hazafele a libáit.

3. fejezet

Mikor már a Nap sugarai melegséggel töltötték meg a friss tavaszi levegőt, mikor a kakasszó is elhalkult, s helyét átvette a dalosmadár vidám éneke, mikor két ifjú szív egymásra talált, akkor meg kellett volna, hogy álljon az idő. Csak legalább néhány percre vagy órára, de oly jó lett volna! Egy leány kitekintett a kertkapun, arcán az elmúlt pillanat boldogsága hagyott nyomott, lelkét megtöltötte a jóleső érzés annak tudatában, hogy végre eljött az ő ideje is…

Távolodó kedvese vidám lépteit figyelve arra gondolt, hogy talán ő lesz a legboldogabb feleség az egész földkerekségen, hisz’ neki szánta az Úr a legjobb lelkű ifjút, ki a mai nappal megvallotta érzelmét. Felpillantott a kapujukra akasztott díszes fára, melynek színes szalagjai örömtáncot lejtettek a májusi szélben, jelezvén a világnak, hogy egy leány a háznál bizony eladósorba került. Ám míg Ilonából a szerelem legmélyebb érzelmeit váltotta ki ez a kis Májusfa, addig húga másként élte meg látványát. Juliska még gyermeki fejjel látta a szerelmet. Túlontúl önző gyermeki gondolkodással tekintett nővérére, kinek jövendőbelijében csak egy tolvajt látott. Egy közönséges rablót, ki elviszi a háztól legidősebb testvérét és annak összes szeretetét. Már régóta gyötörték bántó érzelmek, nem is tudta volna megfogalmazni, miért haragudott ennyire. Csak azt tudta, hogy Ilona volt az egyetlen, kire felnézett, kihez hozzábújhatott, ha félt, s ki még ha meg is dorgálta rosszaságaiért, oly kedvesen tette, hogy az rögtön jobb belátásra térítette húgát. Aztán valami megváltozott: lassan, apránként belopózott valami, ami tönkretette ezt a mesebeli életet. A felnőtté válás…

Mikor Ilona betöltötte tizenhatodik életévét, felfordult körülötte a világ. Míg eddig csak gyermekként látták, most mintha egy csapásra nővé serdült volna. Gyönyörű nővé! Külseje már kiskorában is szembetűnő volt hosszú, aranyszőke hajával, világító kék szemeivel, bájos mosolyával, s ezt fokozta szívből áradó jósága. Háziasságra neveltetése fontos volt anyuka számára, tudta, hogy ez lesz a kulcsa lányai boldogulásának, hiszen számukra csak egy menekülési lehetőségük volt a nyomorból: ha jól mennek férjhez. Így hát mikor a falubéli legények sorra fejezték ki udvarlási szándékukat, mérhetetlen büszkeséget érzett, hogy egyedül képes volt ilyen „kelendő” lányt felnevelni. Juliska gyakran mókázott Ilonkával egy-egy udvarló viselkedésén, a versengéseiken, hogy ki hódítsa meg Ilona szívét. Egyvalakit viszont határozottan utált már az első perctől, mikor meglátta az artézi kútnál, amikor Ilonkával beszélgetett. Magas, nyurga testalkatát és sötét, már szinte fekete haját kifejezetten csúfnak látta, és határozottan idegesítette az az ostoba grimasz az arcán, mikor nővérére pillantott. Számtalanszor mondogatta is testvérének, hogy mennyire ki nem állhatja őt, és olykor-olykor nem volt rest még kicsúfolni is a fiú lomha járását, ám Ilona ilyenkor nem szólt egy mukkot sem. Nem vett részt a játékban, mit húga kezdeményezett. Bár feltűnt Julcsának, de nem tulajdonított neki különösebb jelentőséget, s talán ezért is érte annyira váratlanul, mikor a sok helyesebbnél helyesebb legény közül pont őrá esett nővére választása. Erre a sem helyesnek, sem különösebben vagyonosnak nem mondható Molnár Pálra… Attól a perctől minden megváltozott, már nem ő volt az egyetlen és legfontosabb ember nővére életében. Ha épp esti mesét is mondott neki, rögvest félbehagyta és ment kifelé a szobából, hogy köszöntse vőlegényét, ki a „babás-nap” estéjén jött meglátogatni őt. Ilyenkor órákon át csak vele volt elfoglalva, fogták egymás kezét, és gondolatban valahol messze jártak, boldog jövőjükben. Furcsamód nem is beszélgettek túl sokat, Juliska mindig leskelődött ugyan utánuk, de csakhamar elunta, mert mást sem látott, mint hogy bámulják egymást, így csakhamar elunta a leskelődést. Aztán egyszer szóvá is tette nővérének, hogy ő nem unja-e, hogy ez a Pál mindig csak bámul, mint borjú az új kapura? Erre Ilona hangosan felnevetett, majd azzal magyarázta, hogy nekik nincs szükségük beszédre, ők egymás gondolataiban olvasnak! Na, ettől kezdve Juliska nagyon megijedt, nem mert semmi rosszra gondolni anyukája vagy tanítója jelenlétében, mert félt, hogy majd az ő gondolatait is kiolvassák a fejéből.

Bármekkora is volt az egyetértés eme frigy létrejöttében, a fiatalok jövője meg volt pecsételve. Ilona apa nélkül nőtt fel, már egészen kiskorától dolgoznia kellett a napi betevőért, míg Pál szintén sokgyermekes család sarjaként nevelkedett, szülei már hajlott korúak voltak, így róluk is gondoskodnia kellett. Vagyonuk ugyan nem volt, de mindketten igen dolgos emberek voltak, így míg Pál summásként dolgozott a földeken, menyasszonya cselédkedni kényszerült Pesten, egy úri családnál.

Szomorú volt az elválás a családtól, szerelmétől, de a tudat, hogy csak néhány évre szól a cselédsors, míg összegyűjti a stafírungra valót, némiképp vigaszt nyújtott Ilona számára. Talán ő még szerencsésnek számított, hisz’ a család, hol szolgált, nem bánt annyira rosszul vele. A ház asszonyával hamar megkedveltette magát, hiszen nagyon jó érzékkel volt megáldva a frizurakészítésben, és ügyes kezű volt, ha varrnia kellett. A konyhában aludt, ahol naphosszat főztek és mosogattak, reggelente ott mosakodtak a konyha vízcsapjánál, ahova a moslékot és a szennyvizet is öntötték. Hetente egy szabadnapján, vasárnap volt érkezése, hogy levelet küldjön családjának és vőlegényének.

Juliska nehezen szokta meg nővére hiányát, de látva Pál szomorú tekintetét, valahányszor elhaladt rozoga biciklijével a házuk előtt, jobban sajnálta a fiút önmagánál. Ahogy telt az idő, szép lassan kezdett másként tekinteni erre a bimbózó szerelemre, és kezdeti gyűlöletét Pál iránt kezdte felváltani a csodálat valakié felé, ki ilyen érzelmekkel tud lenni nővére irányába. Mert minél több idő telt el eljegyzésük óta, annál mélyebb érzések bontakoztak ki a szerelmesek között, és végül Julcsa is megértette nővére döntését. Ennek talán köze lehetett ahhoz a tényhez is, hogy Juliska sem volt már az a tizenöt éves, gyermeki gondolkodású kis fruska, betöltötte ő is a tizenhatodik életévét, s bizony, azok a dolgok, amik ellen annyira tiltakozott, szép lassan felkeltették érdeklődését. Persze a szerelmes fiúkat még most is kifigurázta és férjhez menni sem szeretett volna, önmagát meg, úgy ahogy volt, rondának látta. Nővérével ellentétben ő sosem volt egy szembetűnő jelenség. Gesztenyebarna hajával, barna szemeivel, mindig sötétbarnára sült bőrével inkább egy átlagos parasztlány kinézetét vélte felfedezni magán. Természete sem volt oly kedves, mosolygós, mint Ilonkának, inkább tűnt kissé szomorkásnak. Bár szíve hatalmas volt, melyben hatalmas szeretethiány lakozott, s ezt az űrt senki nem tudta betölteni, amióta édesapját eltemették.

Az őszi behordás után beindult az élet a fonóban is, mely Julcsa számára is kedvelt hely volt. Azokon a napokon, mikor jöttek a legények, leültek a lányok mellé beszélgetni, tréfálkozni. A fiatal lányok mind izgatottan súgtak össze, ha egy-egy szívüknek kedves fiú toppant be hozzájuk, és repesve várták, hogy a számukra tetszetős legény melléjük telepedjen le, vagy leverje az orsót, mert azt biz’ csókkal kellett visszaváltani! Nagyon vigyáztak arra, hogy nehogy „magasra kössék a szöszt”, mert a jóslat szerint akkor sokáig nem mennek majd férjhez. Juliska ugyan nem szívlelte egyik legényt sem, kik a fonóba jártak, mégis hamar be tudott illeszkedni a társaságba, mikor kiderült, hogy milyen ügyes mesemondó. Így gyakran vállalta magára ezt a szerepet, ezzel is szórakoztatva a dolgozó asszonyokat. Gyakorta mentek a közkúthoz vízért az eladósorban lévő lányok, s alkalomadtán itt is nyílt alkalmuk az ismerkedésre, a legények „szédítésére”. Nem maradhatott ki ebből a magát ugyan nem sokra tartó Julcsa sem. Mindig izgatottan simította ki ruháján a ráncokat, valahányszor a kúthoz ment, mert volt ám ott valaki, ki szívének igen kedves volt, ám ezt mindig is szigorúan titokba tartotta, annyira, hogy ha megjelent a kiszemelt fiú, Julcsa még csak rá sem mert nézni. Mivel a legénynek meg mindig igen sietős volt a dolga, így hát általában sosem volt alkalmuk a köszönésen kívül társalogni. Ismerték ugyan egymást gyermekkoruk óta, de a fiú jóval idősebb volt Juliskánál, és nem is volt az a barátkozós fajta. Nevelőszülei igen keményen fogták, szórakozni sem járhatott el a fonóba. Egyszer volt, hogy Julcsa hazafelé menet ügyetlenül fogta a kannát, és kiömlött a víz belőle. Hosszasan kellett volna visszagyalogolnia a kúthoz, miközben már sietnie is kellett volna hazafelé, mert sötétedett. Akkor egyszer volt alkalma úgy találkozni Ferenccel, hogy nem sietett. A fiú, látván Juliska gondját, felajánlotta, hogy majd ő visszamegy a kúthoz, és visz nekik vizet. Így is tett: csaknem félórával később ott állt a kapu előtt, kezében az ígért kanna vízzel. Oly boldogság töltötte el a lány szívét, mikor meg pillantotta a kapujuk előtt várakozó Ferencet, hogy menten a nyakába ugrott volna, de végül csak egy „köszönöm” szó hagyta el az ajkát.