NAVESSA ALLEN

CAUGHT UP

Rákattanva

A mű eredeti címe: Caught Up by Navessa Allen

Fordította: Kamper Gergely

Copyright © 2025, Navessa Allen

Hungarian Translation © Kamper Gergely, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805853

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

JUNIOR

Minden csupa vér volt. Átitatta az ingemet, a nadrágomra fröccsent, és beette magát a rövidre vágott körmöm alá. Ezért öltöztem mindig tetőtől talpig feketébe. Bármilyen más színt veszek fel, a vér túl nyilvánvaló lenne, a feketén azonban sokkal könnyebb megmagyarázni a nedves foltokat. Valaki leöntött a sörével, egy kocsi belehajtott egy pocsolyába, és lefröcskölt. Számtalan kifogással kellett előállnom az évek alatt.

Hála az égnek aznap este egyikre sem volt szükségem, mert zuhogott az eső. Villámok cikáztak odafent, ezüstre és fehérre színezték a házakat a távolban. A villámok nyomában mennydörgés száguldott, megrázta az ablakokat és a közeli épületeket. A város olyan volt, mint Gotham az efféle éjszakákon. Kemény, veszélyes.

Elfordítottam a tekintetemet a viharról. Három alak állt mellettem a folyóparton, mind feketében, mert ők is megtanulták ugyanazt a leckét a vérfoltokról, amit én. Mozdulatlanok voltak, üres tekintettel meredtek előre, a kabátjuk mint tévelygő szárny csapkodott körülöttük. Újabb villámcsapás hasította ketté az égboltot, és fürdetett meg bennünket ezüst fényben. Jobban hasonlítottunk egy dögre lecsapni készülő keselyűrajra, mint testvérek csapatára, akik elvileg ünnepelni készültek.

Négy nap. Négy kurva napja esett, és a folyó úgy felduzzadt, hogy az autó, amit az imént taszítottunk bele, riasztó könnyedséggel tűnt el a víz alatt. Talán szerencsénk lesz, és a rendőrök azt hiszik majd, hogy a tulajdonosát elkapta egy villámárvíz, és megfulladt, nem pedig az történt, amit valójában tettünk vele.

Valami vörös villant a szemem sarkában. Odafordultam, és a legkisebb öcsémet, Greget pillantottam meg, amint éppen a szájához emel egy cigarettát.

– Ki fog nyírni az a szar – mondtam.

Greg füstöt fújt a szélbe.

– Valami egészen biztosan meg fogja előzni.

Azzal sarkon fordult, és elvonult, Stefannal a nyomában.

Alec, aki korban legközelebb állt hozzám az öcséim közül, a szemembe nézett a két távozó helyén megnyílt űr másik végéből.

– Végeztünk?

Bólintottam. Igen, végeztünk. Elrendeztük Tommy Marchettit. Éppen úgy, ahogy apa utasított bennünket.

Alec felhajtotta a kabátja gallérját, hogy az eső ne érje a nyakát, aztán elindult az öcséink után, én pedig egyedül néztem tovább, hogyan tűnik el Tommy Bömösének fara az éjfekete vízben. A vén gazembernek végre annyi, többé nem lesz útban, ennél szebb születésnapi ajándékot pedig nem is kérhettem volna.

Kivártam, amíg biztos lehettem abban, hogy az autó nem bukkan megint a felszínre egy kellemetlen pillanatban, aztán besiettem a folyóparton álló raktárépületbe. A padló betonból volt, az öreg deszkafalak résein át pedig minden egyes széllökés besüvített, de legalább itt már nem zuhogott rám az eső.

Az öcséim a vibráló fénycső alatt álltak, tekintetüket a nagy vörös foltra szegezve a lábuk előtt.

Alec rámutatott.

– Ezzel mit kezdjünk?

– Hipó – feleltem.

Alec elindult az egyik szekrényhez a helyiség hátuljában.

Gregre néztem.

– Sokat vérzett.

Greg felnézett a sötét szemével, állta a tekintetemet, és közben még egyet szívott a cigarettájából.

– A friss hullákkal előfordul az ilyesmi.

Engem hívtak Juniornak, de mindannyiunk közül Greg emlékeztetett legjobban apánkra, főleg így, hogy a vidámság kezdett eltűnni a szeméből, és a mindannyiunkra jellemző megcsömörlött tekintet vette át a helyét.

Előkerült Alec, mindenki más hátralépett, ő pedig a teljes flakon hipót a foltra borította. Amikor végzett, az üres flakont a többi szemét közé hajította a sarokban. A hely egy halkereskedőé volt, mielőtt az iparág becsődölt volna a környéken. Később apám egyik üzlettársáé lett, aki félrenézett, ha alkalmanként használtuk.

Alec rám pillantott.

– Még mindig el akarsz menni bulizni?

Farkasszemet néztem vele.

– Szerinted?

Vállat vont.

– Én benne vagyok, ha gondolod.

Ez komoly, baszd meg?, kérdezte Stefan a tekintetével, de Alec nem vette észre. Most már nemcsak Stefan, de Greg is engem nézett, és a döntésemre várt. Legidősebb testvérként lényegében én voltam a vezér közülünk. Apám bennem bízott leginkább, és az öcséim hozzám fordultak iránymutatásért. Most az egyszer mégsem bántam volna, ha valaki meghozná a döntést, és nem nekem kell folyton gondolkodnom.

Megint Alecre néztem.

– Nem, nem akarok bulizni menni. Bőrig áztam, hullafáradt vagyok, és mire mind lezuhanyozunk meg átöltözünk, hajnali kettő lesz, és az összes hely kezd bezárni.

– Szóval az utolsó kettessel kezdődő szülinapodat szomorúan és magányosan fogod tölteni? – kérdezte Alec. – Kibaszottul lehangoló.

Megráztam a fejemet, kezdtem felhúzni magamat.

– Nem egyedül töltöttem. Rendeztünk egy családi vacsorát, aztán négyen együtt eljöttünk erre a jópofa kis terepgyakorlatra. – Alec már nyitotta is a száját, hogy vitába szálljon velem, de folytattam tovább: – Itt végeztünk. Faszomat se érdekli, mihez kezdtek magatokkal az éjszaka hátralévő részében, de én hazamegyek. Anyának meg apának üzenem, hogy pár napig nem jövök vissza.

Válaszra sem várva leléptem. Talán tényleg lehangoló volt, de egyedül akartam lenni. Csendre és magányra vágytam a saját teremben, márpedig esélyem sem volt ilyesmire, ha visszamegyek a szüleim házába a seggfej tesóimmal.

A lakásom nem volt messze a kikötőtől, talán tízpercnyi sétára, és mivel már eleve bőrig áztam, nem érdekelt, hogy zuhog rám az eső. Szinte jólesett fázni egy kicsit. Nyári hőség ereszkedett a városra, és a minket körülvevő rengeteg víztől a levegő émelyítően bűzös lett. A vihar ezt részben elfújta, de tudtam, hogy ez csak ideiglenes. Szerencsénk lesz, ha egy-két napig hűvösebb levegő jut nekünk, mielőtt a hőmérő higanyszála megint harminc fölé kúszik.

Emberek siettek el mellettem a járdán. A legtöbben behúzták a nyakukat, mintha azzal valahogyan meg tudnák védeni magukat az ömlő esőtől, én viszont egyenes háttal vonultam, remélve, hogy a víz elmossa a bűneim minden bizonyítékát. Bassza meg, hogy mennyire fáradt voltam! És nem azért, amit tettem. A csontomig ható kimerültség úgy falt fel, mint valami veszett farkas.

Kíváncsi lettem volna, hogy apám érezte-e ezt valaha. Hogy a „munkánk” ugyanilyen súllyal nehezedett-e rá is. Velem ellentétben apám nem született bele a maffiába. Ő magának túrta ki a helyet az alacsonyabb rendűek sorából, aztán lassan felküzdötte magát a rangsorban. Most pedig már hozzá fordultak a nagymenők, ha szükségük volt valakire, aki eltakarítja utánuk a mocskot, amióta azonban már túl nagyra tartja magát, hogy bemocskolja a kezét, kiadta a feladatokat nekünk.

Bánatos mosolyra húztam a számat. Persze hogy nem apa vállára nehezedett a munka terhe. Nem ő végezte el. Az én voltam. Vagyis én meg az öcséim. Rajtunk volt minden nyomás. Mi kockáztattuk, hogy elfognak bennünket. Mi kockáztattuk, hogy soha többé nem tudunk aludni, mert ahányszor csak lehunytuk a szemünket, felbukkantak előttünk képek mindarról, amit tettünk, és fennállt a veszélye, hogy belefulladunk a saját emlékeinkbe.

Vagy talán csak én voltam így ezzel. Talán mogorva vadbarom voltam, amiért ahelyett, hogy a városban töltöttem volna a születésnapomat, ahogyan elterveztem, végül a kikötőben dolgoztam azon, hogy újabb rémálmaim legyenek.

Fejcsóválva körülnéztem. A városnak ez a része öreg volt, és nem a szemnek kedves értelemben. Inkább úgy, mintha elfelejtették volna, és így elkerülte a szomszédos környékekre már eljutott városrész-rehabilitáció. Az utcákat szűken övező téglaépületek alig néhány emeletesek voltak. A járdán gyűlő pocsolyákban a közeli boltok neonfényei tükröződtek. Kisebb csapatok húzódtak be a ponyvák alá, cigarettáztak, beszélgettek, úgy várták, hogy elálljon az eső. Errefelé a munkásosztály lakott, főleg bevándorlók, és az utcákon egymást érték ennek a bizonyítékai. Egy ilyen helyen tökéletesen el lehet tűnni, és bárki észrevétlen maradhat, éppen ezért béreltem itt lakást.

Apa azt szerette, ha az idő java részében a közelében tartózkodunk, mert hát paranoiás vénember volt. Bár az öcséimmel már a húszas éveinkben jártunk, még mindig gyakorta aludtunk a gyerekkori szobáinkban. Az ilyen estéken viszont fel kellett szívódnom, és kipucolni a fejemet, mielőtt képes voltam megint emberek közé menni. A nyüzsgő város eszembe juttatta, hogy a világ forog tovább. Hogy az emberek élik az életüket, és halvány fogalmuk sincs arról, mi fortyog közvetlenül a felszín alatt a sötétben. Ez reményt adott, emlékeztetett arra, hogy az élet nem csak a halálról és a pusztításról szól, meg annak folyamatos fenyegetéséről, hogy rácsok mögött kell töltenem azt az időt, ami még hátravan.

Mire megérkeztem a jellegtelen ajtóhoz, ami egy ékszerész és egy pékség között húzódott meg, már nagyon elegem volt az esőből. Felmentem a keskeny lépcsőn, a kis garzonlakásom pedig sötéten és fülledten várt rám, a levegőben terjengő enyhe dohos szag elhanyagoltságról árulkodott. Mikor is jártam itt utoljára? Egy hónapja? Kettő? A tavasz villámgyorsan tovaszállt, miután indításként a hülye unokatesóm, Aly meg a pasija véletlenül megöltek valakit. Az áldozatuk sorozatgyilkos volt, de egyben egy milliárdos család sarja is, és az én családom minden idejére meg energiájára szükség volt ahhoz, hogy elhitessük a szövetségiekkel, hogy Bradley Bluhm még él, csak szökésben van. Miközben ez zajlott, apám paranoiája új magasságokba emelkedett, és legszívesebben egy pillanatra sem tévesztette volna szem elől a gyerekeit. Tudtam, hogy ezúttal is minden valószínűség szerint kapok majd a fejemre, amiért épp aznap este maradtam távol, de szükségem volt egy kis egyedüllétre.

Felkattintottam az ajtó melletti villanykapcsolót, és megkönnyebbülten nyugtáztam, hogy egy közeli lámpa életre kelt. Ezek szerint legalább a számlákat nem felejtettem el befizetni. A lámpa fénye szűk helyiséget világított meg, amit leginkább praktikusnak lehetett nevezni. Jobbra ágy, balra kanapé, szemben konyha, a hűtőszekrény melletti ajtó a fürdőszobába vezetett.

Fogtam egy váltás ruhát, és elmentem zuhanyozni. Olyan melegre állítottam a vizet, hogy kis híján leforráztam magam. Rózsaszín patakok tűntek el a lefolyóban, ahogy ledörzsöltem magamról a vér maradékát is. Közben újra meg újra megjelent előttem Tommy autója, amint eltűnt a víz fekete felszíne alatt. Elmosolyodtam. Örültem, hogy nincs már, mert így elhárult az utolsó akadály is, ami köztem és a lánya között állt.

Lauren Marchetti.

A lány, akivel együtt nőttünk fel a „régi helyen”, ahogy az olasz negyedet neveztük, miután a szüleim kiköltöztettek minket a városból egy felvágós külvárosba. Lauren egy osztállyal alattam járt, és az utolsó gimis évem vége felé ketten együtt belekerültünk egy zűrös szituba, ami kicsúszott a kezünkből, és annyira elfajult, hogy őt végül áthelyezték egy másik iskolába.

Becsuktam a szemem, felidéztem azt az időszakot, és az arcomra fagyott a mosoly, ahogy eszembe jutott, milyen volt, amikor Tommy ökle pörölyként vágódott az arcomnak, és közben dühödten azt üvöltötte, hogy ha még egyszer akár csak ránézek a lányára, megöl. Utána hazamentem, nyílegyenesen a szobámba vonultam, és igyekeztem elrejteni a szégyent, amiért egy öregember elpicsázott. Apám persze így is elkapott, vetett egy pillantást az arcomra, és rákérdezett, mi történt.

Megráztam a fejem, miközben a víz zubogott rám, és azon gondolkodtam, hogy még tizennyolc évesen is milyen naiv kölyök voltam, hiába láttam meg tettem annyi gáz dolgot addigra. Apám kiszedte belőlem a sztorit, én pedig rettegtem attól, hogy tovább ront a helyzeten azzal, hogy hadat üzen Tommynak.
A maffiózók nem arról híresek, hogy szemet hunynak a családjukat ért inzultusok felett. Apám azonban nem bosszút fogadott, hanem inkább ő is fenyegetőzni kezdett.

Nos, Tommy már nem árthatott nekem, és az öregemtől sem tartottam annyira, mint régen. Elegem volt a töketlenkedésből. Elegem volt a várakozásból. Majd egy évtizeden át távol tartottam magam Laurentől, most viszont isten óvjon bárkit, aki közénk akar állni.

Miután lezuhanyoztam, egy zsákba tettem a mocskos ruháimat, és levittem őket a sarkon túl lévő kukába. Az ilyen konténerek tökéletesen alkalmasak arra, hogy az ember eltüntesse bennük a bizonyítékokat. Mire a zsaruk gyanút fognak, a cucc már a szeméttelepen van, és sok szerencsét annak, aki ott szeretne turkálni. Még ha végül megtalálnák is a ruháimat, az, hogy ki vannak téve az elemeknek a rothadó szemét közepén, épp eléggé beszennyezi őket ahhoz, hogy bármilyen minta használhatatlan legyen a bíróságon.

Visszatérve a bejáratnál lerúgtam a cipőmet, és lerogytam az ócska kanapéra. Aztán az következett, ami soha egyetlen este sem maradhatott el: elővettem a telefonomat a zsebemből, megnyitottam a kedvenc közösségi oldalamat, és egyenesen Lauren profiljára kattintottam. Az oldal telis-tele volt tökéletesen megvilágított, művészi fotókkal, amelyeken csak egészen lenge ruhákat viselt.

Ezeknek a képeknek hála bepillanthattam az élete egy-egy apró szeletébe: megtudtam, mit evett ebédre, láttam, hogyan öleli az irdatlan méretű kutyáját, vagy hogyan tart a magasba egy táblát egy tüntetésen. A mai képen az alakját kiemelő fekete nadrágkosztümöt viselt, és egy idősebb fehér nővel rázott kezet egy irodában. Elmosolyodtam. Marion Blackwell kemény feladat volt. Lauren hónapok óta várta, hogy találkozhasson az önkormányzati képviselővel, hátha sikerül megnyernie a szavazatát egy új rendelettervezet mellett, amellyel biztonságosabbá tehették volna a szexmunkások életét. A konzervatívok felé hajló Blackwell kerülte Laurent, de elég volt egy kicsit turkálni, és máris fény derült arra, hogy a fiának akad némi gondja a „fehér porral”. Onnantól már elég volt megfenyegetni vele, hogy a sajtóhoz kerülhetnek a képek, amiken a srác csíkokat szippant fel egy sztriptízbár hátuljában, és Blackwell máris megváltoztatta a véleményét a találkozóról.

Sokkal csúnyább dolgokat is hajlandó lettem volna megtenni, hogy láthassam ezt a képet a diadalmas Laurenről. Egészen más volt már, mint az a szemüveges kitűnő tanuló, tankönyvekkel a kezében, akit annak idején megismertem.
Ez a telt idomú istennő alig-alig emlékeztetett már arra a lányra, a bizonyítékok azonban cáfolhatatlanok voltak: nagy barna szempár, pisze orr, az az aprócska rés a két első foga között, és ami mindent eldöntött végül, egy anyajegy közvetlenül a bal szeme alatt.

Visszagörgettem a profil tetejére, rákoppintottam a linkre az életrajzában, mire felugrott a Me4U appom. Lauren azért küzdött olyan elszántan a szexmunkások jogaiért, mert ő maga is az volt.

Én pedig az első számú rajongója.

Közvetlenül a profilja alatt volt egy kis gomb, amivel személyes videót lehetett tőle kérni. Rákoppintottam, aztán elküldtem a legújabb kívánságomat egy üzenettel együtt. Szép voltál ma Blackwellnél! Büszke vagyok rád. Most pedig mutasd meg, te milyen büszke vagy saját magadra, Lauren!

2

LAUREN

A lakótársam háta mögött álltam, és a számítógépe képernyőjét néztem, ahol éppen lassított felvételen ujjaztam magam. Ryan szobájában sötét volt, mint valami barlangban, a függönyök nem engedték be a ragyogó délutáni napsütést. Elképesztően néztem ki a képernyőn. Meztelen voltam. Belefeledkeztem a szenvedélybe. Valóságos szexistennő benyomását keltettem. Egészen addig, amíg hirtelen fel nem sikkantottam némán (Ryan gépén ugyanis le volt véve a hangerő), aztán oldalt le nem estem az ágyról.

Ryan visszaugrott pár kockányit, és megállította a felvételt.

– Itt! – mondta, a vágóprogramra mutatva a videó alatt. – Ha itt elvágjuk, aztán csinálunk egy áttűnést oldalra, akkor úgy néz ki, mintha egyetlen folyamatos felvétel lenne, csak közben kamerapozíciót váltottál, hogy művészibb legyen.

Felhúztam a szemöldökömet.

– Nem pedig úgy, mintha le kellett volna állnom a felvétel közepén, mert valaki beindította a tűzjelzőt? Megint!

Ryan a füle még igazított egy hosszú szőke hajtincset, közben úgy pirult el, ahogy csakis a legfakóbb bőrűek tudnak.

– Nem akartam túl magasra állítani a tűzhely fölött az elszívót, nehogy behallatsszon a mikrofonodba.

– Aha – bólintottam. – Biztosan ez lehetett az oka.

Ryan még vörösebb lett. Olyan könnyű volt gyötörni szegényt, és éppen olyan élvezetes is.

Épp nyitottam a számat, hátha sikerül elérnem, hogy tetőtől talpig rákvörös legyen, abban a pillanatban azonban kivágódott mögöttünk az ajtó. Amikor a hirtelen támadt világosságtól hunyorogva megfordultunk, a harmadik lakótársunkat, Taylort pillantottuk meg, amint belibben a szobába. Először csak a körvonalait tudtam kivenni, ám ahogy a szemem alkalmazkodott a fényhez, már azt is láttam, hogy halványlila haja elterül a vállán, az idomait pedig csak egy laza virágmintás selyemköntös takarja. Az arcát kisminkelte, nem spórolt a barnítóval, mandulavágású szemét műszempilla emelte ki, amiből megtudtam, hogy vagy filmezni készül, vagy pont befejezte.

A közelünkbe érve megállt, és mindkét kezében egy-egy kis dobozt tartva felváltva nézett Ryanre meg rám.

– Egy előfizető kért egy közeli videót a segglyukamról. – Egészen pajzán lett a mosolya. – Ki segít kifehéríteni és gyantázni?

Ryan felé pördültem, aki máris felemelt ujjal jelezte, hogy részéről szó sem lehet róla.

– Ezt én kihagynám – mondta. – Úgyis bámulhatom majd végig filmezés meg vágás közben. Nehogy már előkészíteni is nekem kelljen!

Színpadiasan lehajtott fejjel beadtam a derekamat, és visszafordultam Taylor felé.

– Jól van, majd én.

Megvonta a vállát, látszott rajta, hogy örül. Az előfizetője nagyobb összeget ajánlhatott neki a felvételért. Igaz, ami igaz, mindketten abból éltünk, hogy szaftos videókat forgattunk az előfizetőink kedvéért, mégis úgy éreztük, hogy az ilyen közelik sokkal intimebbek, és olyan kiszolgáltatottsággal jártak, ami általában már feszélyezett bennünket.

Taylor tekintete Ryan képernyőjére siklott a hátam mögött.

– Ezt a felvételt cseszte el Ryan, amikor este odaégette a vacsorát?

Ryan visszapördült a székével a monitorhoz, az arca még mindig rózsaszín volt.

– Nem csesztem el. Lauren be tudta fejezni a forgatást.

Taylorral vigyorogva néztünk össze. Minden házimunkát felváltva végeztünk, és a főzéssel sem volt másként. Bizonyos estéken ez mac and cheese-t jelentett belevagdosott virslidarabkákkal (Taylor), máskor hagyományos olasz konyhát (én), megint máskor pedig egyre összetettebb étkeket a világ minden tájáról, amik vagy eszméletlen finomak voltak, vagy szétfröccsenve végezték a konyhában (Ryan). Ryan mentségére szóljon, hogy legalább igyekezett fejleszteni a szakácstudományát. És az utóbbi időben valóban jobb is lett a főztje. Most már csak akkor telt meg a ház füsttel, ha valami igazán bonyolult új recepttel próbálkozott, mint előző este.

– Jössz nekem egy új serpenyővel – jegyeztem meg. – Azt hiszem, a tandoori szósz végérvényesen beleégett abba, amit tegnap használtál.

Ryan felhúzta magát.

– Ha tovább gúnyolódsz rajtam, megmutatom Taylornek a videót, amit összevágtam rólad. Leesel rajta az ágyról, aztán vissza, újra meg újra meg újra.

Elszörnyedve sikkantottam fel.

– Jaj, ne!

Ryan egy kattintással elővarázsolt egy újabb fület a szerkesztőprogramban, és ott volt, amint lassított felvételen lepottyanok az ágyról. Aztán vissza is pattantam. Megint le. Fel. A mellem igencsak előnytelen szögből látszott, mindkettő másik irányba indult, mintha menekülni próbáltak volna egymástól. A hajamat összekócolta a statikus elektromosság, és az elszörnyedt arckifejezésem nyilvánvalóvá tette, hogy azt hittem, most fogok áldozatul esni egy sorozatgyilkosnak.

– Nem biztos, hogy valaha is talpra tudok állni, miután így kellett látnom magamat – jelentettem ki.

Ryan kuncogott. Taylor úgy nevetett mellettem, hogy szóhoz sem jutott. Ezért olyan bosszút állok majd, hogy a címlapokra kerül.

Öt teljes percembe telt, és egyre súlyosabb testi sértésekkel való fenyegetőzésre volt szükség, mire Ryan végül bezárta a fület, és megígérte, hogy törli a videót.

További jó néhány perc kellett, mire Taylor újra tudott beszélni.

– Egyáltalán kinek készül a videó?

– A kedvenc előfizetőmnek – feleltem.

Taylor rám nézett, és kitörölte a könnyeket a szeméből.

– NT95-nek?

Bólintottam. Bár évek óta ezzel foglalkoztam, bizonyos videós kívánságok még mindig feszültséget okoztak, főleg ha sok pénzt fizettek érte. Azt akartam, hogy tökéletesek legyenek. Azt akartam, hogy az előfizetőim többet akarjanak. És NT95 már az első napon feliratkozott, sőt mi több, ő volt a legelső mindenki közül. Szinte abban a pillanatban megjelent, hogy bejelentettem a Me4U-oldalamat a neten. Hosszú órákat töltöttünk szextingeléssel. Tudtam a szörnyű apjáról, és hogy milyen nyomás nehezedik rá a munkahelyén. Mindig üzenetben gratulált, ha megnyertem magamnak egy újabb politikust, és arra kért, hogy vigyázzak magamra, amikor tüntetésekre készültem. Nem egyszerű arctalan előfizető volt többé. Fontos lett nekem. Ezért toporogtam Ryan háta mögött ahelyett, hogy hagytam volna békében dolgozni.

– Mit kért? – érdeklődött Taylor.

– Sztriptízt, utána szólózást – válaszolta. – A tartalomkészítőre bízva.

Sanda pillantást vetett rám.

– Szerinted bejönne neki Ryan különleges videója?

– Kinyírlak, ha elülteted ezt a bogarat a fülébe.

Ryan felhorkant, de gyanús csendben állt neki, hogy összevágja a jelenetet. Rajta kell tartanom a szememet a következő napokban. Amikor végzett a vágással, elkezdte feljavítani a nyers felvétel színeit. Mi hárman tökéletes csapatot alkottunk. Taylor meg én a szerepeltünk a filmeken, Ryan pedig a háttérben varázsolt, megvágta a videókat, és még filmezni is besegített a komplikáltabb kívánságoknál, mint amire hamarosan elő kellett készítenem Taylort.

– Úristen! – lelkendezett Taylor. – Milyen klassz a fény a szobádban napnyugtakor!

Épp feleltem volna, amikor szörcsögés vonta magára a figyelmemet. Taylorral az ajtó felé kaptuk a fejünket, ahol Walter, a hatalmas shiloh juhászkutyánk érkezett farokcsóválva. Láthatóan nagyon elégedett volt, a fülét hátracsapta, a szemét boldogan húzta össze. Először azt hittem, valamelyik játékát tartja a szájában, jobban megnézve azonban nagyon úgy tűnt…

– A kedvenc korbácsom! – kiáltottam, és a kutyára vetettem magamat. Basszus, szét fogja cseszni!

Walter vakkantott egyet, eltáncolt, és játékra készen lapult a földre.

Megálltam előtte, és próbáltam határozott lenni.

– Az nem játék, Walter! Ereszd!

– Igazából… – kezdte Ryan.

Egy ujjal nagyjából felé mutattam, mert nem akartam elfordulni Waltertől, nehogy kihasználhassa a lehetőséget.

– Amúgy is rajta vagy a listámon. Ne ronts a helyzeteden azzal, hogy a kutya mellé állsz!

Mögöttem Taylor megint elnevette magát.

Walter ezt úgy értelmezte, hogy ezek szerint tényleg játszani fogunk, erősebben szorította a fogaival a korbács nyelét, és viháncolva indult felém a kutyák tipikus „van nálam egy játék, és nem kaphatod meg” hozzáállásával. Sajnálatos módon az öt bőrszíj ettől sebesen megindult a levegőben. Felénk.

– Basszus! – sikkantott fel Taylor, és oldalra húzódott.

Ryan felugrott a helyéről, és épp csak megúszta, hogy ne kapjon egy találatot karjára.

Walter a nyéllel a szájában is gond nélkül csaholt tovább, és olyan boldogan indult meg felénk, hogy már-már megszállottnak hatott. Kisiettünk a szobából, és egymást taszigálva, rohanvást indultunk meg lefelé a lépcsőn, hogy megmeneküljünk.

Amint leértünk, én jobbra vágódtam. Ryan egy bal kanyart vett be.

Taylor átugrott a nappali kanapéján.

– Ryant kapd el! – parancsoltam rá Walterre. – Bosszulj meg!

– Hé! – visította Ryan, és futásnak eredt, hogy mentse az irháját, de az elmeháborodott kutyánk nem tágított a sarkából.

Szerencsére háromszintes házban laktunk, így nem volt alsó szomszéd, aki panaszkodhatott volna a hirtelen támadt zűrzavar miatt. A szokásosnál jobb szigetelés miatt választottuk ezt az épületet, mert az sokat segített a hangok tompításában – ugyanis a munkánk rengeteg hanggal járt. Az, hogy az időnként felharsanó ugatás, a kiáltások meg a menekülés a korbáccsal csápoló kutya elől így nagyrészt szintén észrevétlen maradt, csak bónusz volt.

Mivel a játékszer az enyém volt, valószínűleg az én feladatom lett volna képletesen a kardomba dőlni, bármilyen jó szórakozás volt nézni, hogy Walter a lakótársaimat kínozza. Egyvalamivel egészen biztosan rá lehetett venni, hogy rendesen viselkedjen, így amíg Taylor és Ryan lefoglalták (mármint rettegve menekültek előle), én a kekszesdoboz felé vettem az irányt, amit a konyhapulton tartottunk. Amint lepattintottam a tetejét, karmok kopogását hallottam a parkettán, és tudtam, hogy Walter felém tart.

Megkerülte a szigetet, és próbált lassítani, de olyan sebességgel mozgott, hogy azonnal csúszni kezdett. Ha az ember százötvenkét centi magas, és vékonyabb testalkatú, a kutyája meg feleolyan magas, mint ő, viszont majdnem ugyanolyan nehéz, akkor esélye sincs ellene. Walter láthatóan velem együtt érzékelte, hogy sebesen száguldunk a katasztrófa felé, de már semmit sem tehettünk ellene, hogy elkerüljük.

Találkozott a tekintetünk, és váltottunk egy fajokon átívelő „na baszd meg” jellegű pillantást, mielőtt Walter telibe kapta a térdemet. Éles kiáltással landoltam a parkettán, és a vállammal meg a könyökömmel sikerült tompítanom az esést, hogy ne nyomjam agyon a hülye kutyámat.

– Úristen! – visította Taylor. – Jól vagy?

Amikor felnéztem, a lakótársaim fölöttem álltak. Ryan a szájára tapasztotta a kezét, hogy magába fojtsa a nevetését, míg Taylor kétrét görnyedve, leplezetlenül röhögött.

Hanyatt fordultam.

– Azt hiszem.

Valami nedveset éreztem a bal kezemen. Odanéztem, és Waltert pillantottam meg, aki óvatosan kivette a kekszet az ujjaim közül, aztán elsomfordált, mint aki abban reménykedik, hogy észrevétlen maradhat.

De legalább elengedte a korbácsot.

Egy órával később a lakásban megint rend uralkodott, Taylor feneke készen állt a felvételre, és Ryannel be is zárkóztak a szobájába.

Aznap rajtam volt a sor, hogy főzzek, és miközben a lakótársaim forgattak, én munkához láttam a konyhában. A laptopom nyitva állt a konyhaszigeten, hogy nyomon követhessem
a folyamatjelző sávot, ami azt mutatta, hogyan töltődik fel a heti videóm a Me4U-oldalamra – ezen egy rúdon dolgoztam az üres hálószobában, amelyet átalakítottunk fétispalotává.

Reméltem, hogy az elfizetőimnek tetszeni fog. Az első posztjaim óta sokat fejlődtem a rúdon, hála az óráknak, amelyekre hetente jártam, de vérprofinak semmi esetre sem lehetett nevezni. Csak azért csináltam, mert jól szórakoztam közben, remek tartalom lett belőle, és meglepően jó testmozgásnak bizonyult – összekötöttem a kellemeset a hasznossal.

A Me4U minden tartalomkészítője más volt, és eltérő sűrűséggel tettek ki anyagokat, de mivel én ebből éltem, mindennap legalább egyszer kitettem egy szaftos képet az oldalamra, illetve minden szerdán, óraműpontossággal kikerült egy hosszú videó az előfizetőimnek a fő oldalamra. Általában jó előre időzítettem ezeket a posztokat, ez a hét azonban különösen sűrű volt. Az utolsó pillanatban végeztem, és nem tetszett ez így. Ez nem egyszerűen a munkám volt, az előfizetőim pedig nem közönséges idegenek. Ők voltak az én közösségem.

Az évek folyamán számtalan üzenetet kaptam előfizetőktől, akik megköszönték egyik vagy másik posztomat, mert rémes napjuk volt, vagy nehéz időszakon mentek keresztül. Az én videóimtól jobban érezték magukat, egy kis időre el tudták felejteni a szarságokat. Sokan már számítottak rá és a szigorúan betartott menetrendemre. Így volt mit várniuk, és a gondolat, hogy családost okozok akár csak egynek is közülük, ha késik az aktuális videóm, erősen nyomasztott.

Hirtelen felkaptam a tekintetemet egy sziszegő hangra, még idejében, hogy lássam, amint kezd kifutni a víz a tűzhelyre feltett edényből. Ha elbénázom a vacsorát rögtön azután, hogy ugyanezért szívattam Ryant, életem végéig hallgathatom.

Átléptem Walteren, aki a konyha közepén láb alatt feküdt (és nyilvánvalóan a következő támadását tervezgette), aztán takarékra vettem a lángot, és óvatosan belecsúsztattam a tésztát az edénybe. Miután megkevertem, beállítottam az időzítőt, és a szószon kezdtem dolgozni – vaj, mogyoróhagyma, fokhagyma, fehérbor és egy kis kagylókonzerv a legvégén hozzáadva.

Épp kezdett elforrni a bor, amikor értesítés érkezett a telefonomra. Felkaptam, és láttam, hogy a Me4U appon érkezett üzenet NT95-től.

Alig várom, hogy lássam, mit tartogatsz számunkra ma este, állt benne.

Mosolyogva válaszoltam. Az az érzésem, hogy ez tetszeni fog. Elküldtem neki egy képernyőmentést a videóból, amin félmeztelenül az ajkamba haraptam, úgy néztem a kamerába. Ryan minden videónkból lementett jó pár ilyen pillanatképet, amikkel aztán Taylor meg én bepörgethettük az előfizetőinket, amíg arra vártak, hogy élesedjenek a posztok.

Újabb értesítés ugrott fel. NT95 ötven dolcsit küldött.

Csak várj, amíg meglátod a SAJÁT videódat, írtam jó néhány csókot dobó emodzsi társaságában.

Tűkön ülök, írta vissza. Legyen szép estéd, Lauren, és még egyszer gratulálok a tegnap esti nagy győzelmedhez.

Köszönöm!

Még mindig fel voltam dobva, amiért sikerült magunk mellé állítani Blackwell képviselő asszonyt. Tudtam, hogy az ő szavazatával a javaslat jó eséllyel átmegy a tanácson, ami azt jelenti, hogy a város szexmunkásai hamarosan bejelentést tehetnek a munka közben őket ért bármiféle támadásról anélkül, hogy vádat emelnének ellenük prostitúcióért. Ez hatalmas győzelem lenne, amiért évek óta küzdöttünk, és a hosszú, kimerítő csatározás a jelek szerint lassan eredményre vezet. Most már reménykedtem abban, hogy idővel magunkkal vonszolhatjuk ezt a proli várost a mába.

NT95 lájkolta az utolsó üzenetemet, én pedig mosolyogva tettem le a telefont. Különös érzés volt belegondolni a közös múltunkba és abba, hogy mennyi minden változott, amióta annak idején előfizetett. Most már volt egy „kínálat” a Me4U oldalamon, ahonnan a követőim rendelhettek. Eleinte minden kívánságnak külön szabtam meg az árát, ahogy azonban egyre többen lettek az oldalamon, ez már nem működhetett így, és állandó árszabásra váltottam. Mindenkitől huszonöt dollárt kértem percenként, háromperces minimummal.
A játékok meg a fétis felárasak voltak, meg az is, ha valaki azt akarta, hogy mondjam ki a nevét, vagy bármilyen konkrét kifejezést. NT95 néhány napja megrendelt egy hétszáz dolláros videót, és én késedelem nélkül nekiláttam a forgatásnak. Még szélesebben mosolyogtam, miközben ránéztem a tésztára. Tizenötezret hoztam össze a héten. Ennyi pénzzel már annyi jót tehettem, hogy beleszédültem a gondolatba is. Két hosszú éven át kellett posztolnom ahhoz, hogy eljussak idáig, de most már annyit kerestem, hogy csak újabb pár év kellett, aztán már teljes kényelemben élhetem le, amíg még hátravan, és közben azt csinálhatok, amit csak akarok.

Persze az a helyzet, hogy én éppen ezt a munkát akartam csinálni. Imádtam az egészet, és az, hogy ennyi pénzt kapok érte, egészen szürreális érzés volt. Újságírók és pszichológusok, politikusok és billentyűharcosok igyekeznek mindenáron megfejteni a szexmunkát, és hogy miért csinálják emberek. Ehhez persze minden joguk megvan, mert ennek az összetett kérdésnek rengeteg problémás és veszélyes vetülete akad, számomra azonban mégsem volt benne semmi komplikált.

A filmezést felszabadítónak és gyógyítónak is találtam egyben. Katolikusnak neveltek egy hihetetlenül patriarchális olasz környéken, ahol a szégyen hozzátartozott a kultúrához, és minden nőt kiközösítettek, aki nem tartotta be a szigorú íratlan normákat. Tizenéves koromban szüntelenül azt éreztem, hogy ítélkeznek felettem, és olyan ütések egész sorát kaptam, hogy kis híján megtörtem miattuk. Évekbe telt, mire begyógyultak a láthatatlan sebeim, de akkor már szerettem
a szexet. Szerettem meztelenül filmezni magamat. Szerettem, hogy felizgathatok másokat.

Ennyi volt az egész.

Az elmúlt tíz évben a magam ura lettem, erős nő, és nyíltan tettem, amit tettem, megéltem a szexualitásomat, közben másokat is erre sarkalltam, és küzdöttem azokért, akiket továbbra is megszégyenítettek, továbbra is a társadalom peremére taszítottak, mert rengetegen voltak, akik a szexmunkásokat csak azért sem tekintették valódi dolgozóknak, akiknek ugyanolyan védelem jár, mint bárki másnak.

A Blackwell képviselő asszonynál aratott győzelmem nagy lépés volt a jó irányban, de még jó pár politikust meg kellett győznöm. Nemcsak a mi városunkban, hanem az egész államban és az egész országban is. Imádtam a kamera előtt dolgozni, de a pártfogó munka volt az igazi szenvedélyem. Úgy voltam vele, hogy még ha a következő nap eltűnne is az összes előfizetőm a Me4U-ról, akkor is azon dolgoznék a hátralévő életemben, hogy biztonságosabbá tegyem a szexmunkát az utánam következőknek.

Az emeleten kivágódó ajtó hangja zökkentett ki a gondolataimból.

– Hogy ment? – kiáltottam.

– Jól – felelte Ryan, és már be is csapott egy újabb ajtót, amiből megtudtam, hogy visszavonult a saját szobájába.

Egy perccel később Taylor vidáman ugrált le a lépcsőn, közben újra összekötötte a virágos köntöse zsinórját. Amikor megérkezett a konyhába, az orra azonnal a bugyborékoló serpenyőhöz vezette.

– Fantasztikus illata van.

– Kösz – mondtam, és a fakanalammal a hűtőre mutattam. – Be van hűtve a hozzáillő bor.

Taylor vette a lapot, elfordult, és már indult is, hogy töltsön mindenkinek. Koccintottunk, és ittunk egy kortyot, majd Taylor elvitte a harmadik poharat Ryannek a vágóbarlangba. Amíg távol volt, befejeződött a videóm feltöltése, és gyorsan posztoltam is, mielőtt a tésztának beállított időzítő megszólalt volna.

Taylor éppen idejében érkezett vissza, hogy segítsen tálalni.

– Gyere le, és egyél velünk, te antiszociális picsa! – ordítottam fel Ryannek.

Amikor lejött a lépcsőn, és elfoglalta a szokásos helyét az asztalnál, alig tűnt csak zsémbesnek. Taylorral mi is letelepedtünk a két oldalára, és együtt nekiláttunk a vacsorának. Walter a lábunk alatt aludt, mi pedig ettünk, nevettünk és ittunk, amíg a tányérunk üres lett, a hasunk meg tele. Tökéletes este volt. Eltöltött a boldogság, és végtelenül hálás voltam azért az életért, amit megteremtettem magamnak.

Aztán megszólalt a telefonom.

3

JUNIOR

Pénteken hajnali háromra értem haza az ócska lakásomba.
A ruhámon lévő vér fele ezúttal a sajátom volt.

A fürdőben lehámoztam magamról mindent, és elhúztam a számat, amikor a tükörben megpillantottam a hasamat. A bal oldalamon jó nyolccentis vágást ejtett egy kés, ami elől nem hajoltam el elég gyorsan. Az isten verje meg ezeket az elkúrt bandaháborúkat! Mi a tökömért keveredtünk bele egyáltalán? Általában nem ilyesmit csináltunk a nagykutyáknak. Az öregem nyilván tartozott valakinek egy szívességgel, vagy ilyesmi.

Az isten bassza meg!, gondoltam, és visszapörgettem az estét a fejemben. Ha csak kicsit lassabban térek ki a penge útjából, kilyukasztotta volna a tüdőmet.

A többi sebet is szemügyre vettem a felsőtestemen. Egytől egyig emlékeztetőül szolgáltak arra, hány meleg helyzetet úsztam meg az évek folyamán, hányszor lett volna elég egyetlen pillanatnyi késlekedés, hogy a kórházban kössek ki vagy még rosszabbul járjak.

Grimaszolva hajoltam le, és elővettem az elsősegélydobozt a mosdó alól. Miután lezuhanyoztam, nekiláttam, hogy bekötözzem a sebet. Az idők során azt is megtanultam, hogyan varrjam össze magamon, amit kell, öltésekre azonban ezúttal nem volt szükség, mert ez csak egy felületi vágás volt. Amikor végeztem a kötözéssel, végre megengedtem magamnak, hogy jutalom gyanánt megnézzem Lauren legújabb videóját. Egy koppintásra el is indult, és felvillant előttem a már ismerős hálószobája. Arany fény özönlött a helyiségbe, és festette borostyánszínűre a baldachinos ágyat. Lauren a takaró közepén térdelt krémszínű rövidnadrágban és hozzáillő felsőben.

Az ujjai a póló szegélyével játszottak, közben buja mosollyal nézett a kamerába. Amikor épp kibújt volna belőle, leállítottam a felvételt, és visszavittem az elejére. Felemeltem a telefonomat, és ránagyítottam az arcára. A szemére összpontosítottam, próbáltam tanulmányozni a tekintetét. Jó néhány nap telt el, amióta a tesóimmal elsüllyesztettük az apja kocsiját a folyóban – ennyi idő alatt már biztosan jelentették az eltűnését –, de gyásznak nyomát sem láttam Laurenen. Aggodalomnak sem.

Talán nem is hallotta? Vagy tudta, csak nem érdekelte? Nem mintha ne értettem volna meg, ha tényleg magasról tesz rá, de kezdett az agyamra menni, hogy fogalmam sincs arról, kiderült-e már, mi történt Tommyval, és úgy döntöttem, ideje szembenéznem az elkerülhetetlennel.

Apámhoz görgettem a telefonkönyvben, a hüvelykujjam a hívásgomb fölött lebegett. Az utóbbi időben nemigen értettünk szót egymással, és nagyrészt azért is húztam meg magam a városban, hogy őt elkerüljem. Úgy éreztem, minden beszélgetésünk veszekedésbe torkollik, és miután a Bradley Bluhm-fiaskó idején végig ott voltam az orra előtt, a szakítás szélére jutottunk. Távol kellett tartanom magam tőle egy darabig, de a vágy, hogy megtudjak valamit Laurenről, még erősebbnek bizonyult, szóval vettem egy nagy levegőt, és felhívtam.

Az első csöngésre felvette.

– Hol a faszomban kószálsz?

Majdnem letettem. Ezzel a faszival semmi nem ment simán. Minden kibaszott beszélgetésünk közben az első pillanattól az utolsóig kötekednie kellett velem.

– Dolgom volt.

– Dolgod volt, baszd meg? – förmedt rám apám. – Napok óta nem néztél felém, Junior.

– És közben megcsináltam minden szart, amit kértél tőlem – vágtam vissza. – Szó sincs arról, hogy csak úgy elbasztam volna az időmet. Nem azért kaptam ma egy kést a bordáim közé, mert otthon ültem, és malmoztam az ujjaimmal.

Apám erre már felszisszent.

– Jól vagy?

– Semmi bajom – közöltem kurtán. Nem hagytam, hogy az aggodalom a hangjában megpuhítson. Nem az aggasztotta, hogy én biztonságban vagyok-e, a legkevésbé sem. Sokkal inkább az foglalkoztatta, hogy a halálom milyen hatással lenne az ő életére. – Kérdezhetek valamit, vagy akarsz még csesztetni kicsit?

Apám olyan sebességgel csukta be a száját, hogy a vonal túloldaláról is hallottam, ahogy összekoccan a foga. Nem kellett látnom, anélkül is tudtam, hogy talán az őrlőfogai is belerepednek, olyan erővel szorítja össze a száját. Egy pillanatra a diadal csúf izgalma száguldott végig rajtam. Tudtam, hogy sikerült felbosszantanom.

Mindig a legrosszabbat hoztuk ki egymásból.

– Kérdezz! – morogta.

– Kiderült már, hogy Tommyval történt valami?

Apa olyan sokáig maradt néma, hogy azt hittem, már nem is fog válaszolni.

– Miért érdekel?

Faszom, valaki mást kellett volna megkérdeznem. Azt hittem, elég idő eltelt, és elég ügyesen eltakarítottam a nyomokat magam után, úgyhogy apa mostanra megfeledkezett Laurenről, de a gyanakvás a hangjában elárulta, hogy tévedtem.

– Csak úgy – feleltem.

– Nem a kurva lánya miatt, igaz?

Düh fortyant a gyomrom mélyén. Az ilyen emberek miatt létezett egyáltalán olyasmi, hogy apagyilkosság.

Mély lélegzetet vettem, lenyeltem a haragomat, és rezzenéstelen nyugalmat erőltettem a hangomra úgy, ahogyan azt az évek alatt tökéletesítettem.

– Nem. Bejelentették már Tommy eltűnését, vagy nem?

– Tegnap. Mikor jössz haza? Anyád aggódik.

Á, a lelkifurdalás-keltés. Hát persze hogy ezzel próbálkozik, miután a szekírozás nem vált be.

– Néhány nap múlva. Előbb van egy kis dolgom a városban.

Kinyomta a hívást.

Remegő kézzel tettem le magam mellé a telefonomat. Egy nap úrrá lesz rajtam az istenverte indulatosságom, felrobbanok, ami mindenkit magával sodor körülöttem. Irtózatos, mennyi harag gyűlt fel apám meg köztem az évek alatt, annyira borzalmas dolgok, hogy inkább kurvára elnyomtam magamban az egészet. Az elválásunk Laurennel a lista tetején foglalt helyet. Soha nem felejtem el, mit mondott nekem aznap este, amikor Tommy szétrúgta a seggemet. Jobb, hogy most történt meg így, később Laurennek akár nagyobb baja is eshetett volna.

Ha szó szerint vesszük, ez akár úgy is tűnhetett volna, mintha aggódna Laurenért, a baljóslatú hangját hallva azonban csakis fenyegetésnek lehetett értelmezni. Arra célzott, hogy ha nem tartom magam távol Laurentől, legközelebb ő tesz kárt benne.

Bizony, Tommy már nem volt ugyan a képben, de az öregem még mindig gondot okozott. Mégpedig olyan gondot, amivel hamarosan kezdenem kell valamit. Évek óta érett, hogy kenyértörésre vigyük a dolgot, és nemcsak egy kis hétköznapi ordítozás készülődött, hanem valami sokkal súlyosabb. Közölnöm kell vele, hogy nem akarom már ezt csinálni, és nem akarom úgy végezni, ahogyan ő, márpedig ha így megy tovább, akkor pontosan az lesz belőle.

Hogy eltereljem a gondolataimat, végighúztam a hüvelykujjam a telefonomon, és megint előhívtam Lauren videóját. Még mindig a kimerevített, felnagyított arcát láttam a képernyőn. A kurva életbe, milyen szép! Rákoppintottam a lejátszásra, és ahogy a videó ment tovább, Lauren lekapta magáról a pólóját, és kidobta a képből. A farkam azonnal duzzadni kezdett a sötét mellbimbója látványára, ami máris peckesen állt a testét végigsimító levegőtől. A dereka karcsú és keskeny volt, a csípőjénél kiszélesedett. Az elmúlt tíz évben kicsit teltebb lett, és ezek az idomok kifejezetten jól álltak neki.

Néztem, ahogy végigsimítja a hasát, és megmarkolja a mellét. A tökéletes mellét. A fejét hátrabillentve játszani kezdett a mellbimbójával. Egyáltalán nem úgy tűnt, mintha színészkedne. Minden porcikáján az látszott, hogy jó érzi magát, és ezért válhatott olyan rohadt könnyen a rabjává az ember, ezért néztem meg szinte minden egyes videót a Me4U-oldalán az évek folyamán. Ez a nő életre kelt a képernyőn. Feszélyezettségnek nyoma sem volt rajta, minden ízében átadta magát a gyönyörnek. A kedvenceim mégis azok a pillanatok voltak, amikor megmutatkozott a személyisége, elnevette magát, vagy azt a halk, bosszús sóhajt hallatta, ami arra utalt, hogy közel jár már, de szüksége van még valamire, ami megadja a végső lökést.

Megtanultam minden hangját, tanulmányoztam, hogyan juttatja el magát a csúcsra. Megszállottságnak tűnhet, de nem az volt, hanem stratégia. Egy nap felhasználok majd ellene mindent, amit megtanultam, és gyorsabban fog velem elélvezni, mint bárki mással. Meggyőzöm, hogy a kezem, a nyelvem és a farkam egyetlen célt szolgál: azt, hogy őt kielégítsék. Azt akartam, hogy sóvárogjon utánam, hogy szüksége legyen rám.

Hogy ez manipuláció volt? Minden szempontból gáz? Teljesen.

A lehető legmagasabbról tojtam rá.

A képernyőn Lauren tágra nyitotta nagy, sötét szemét, és egyenesen a kamerába nézett.

– Azt szeretném, ha ezt tennéd velem. – Összecsípte a mellbimbóját, és arra jutottam, hogy a száz dollár plusz, amit ezúttal a malac beszédért fizettem neki, bőven megérte. – Azt szeretném, ha éppen itt maradnál, először a kezeddel, aztán a száddal, amíg teljesen lucskos nem leszek.

Kigomboltam a farmeromat, benyúltam a bokszeralsómba, és megmarkoltam a farkamat.

– És még? – Fátyolos volt a hangom a vágyakozástól.

Lecsúsztatta a kezét a hasán, és benyúlt a sortjába.

– Aztán megérinthetnél itt. Nem a csiklómat vagy a pinámat – mondta, és a farkam kőkemény lett, amint ilyen mocskos szavak bukkantak elő az imént még olyan édes szájából. – Azt akarnám, hogy húzz fel, hogy közel járj, de nem ott, ahol leginkább szükségem van rád.

A szemem a keze mozgását követte a rövidnadrág sóhajnyi vékonyságú szövete alatt. Éppen azt tette, amit mondott, hergelte magát, az ujjai fokozatosan közeledtek a lényeghez.

– Akarod látni? – kérdezte.

– Igen. Mutasd! – nyögtem, és végigcsúsztattam a kezemet a farkamon. Ezért volt Laurennek annyi előfizetője. Értette a dolgát, egészen olyan volt, mintha együtt csinálnánk, és nem egy előre felvett videóra rejszolnék.

A mosolya hirtelen egészen szemérmesbe váltott, amikor előhúzta a kezét a sortja alól, és az övszalag vonalán körbeindult az ujjai végével.

– Kérd szépen!

Megráztam a fejem. Soha életemben kurvára nem könyörögtem semmiért, és még az ő kedvéért sem állt szándékomban kivételt tenni.

– Vetkőzz, Lauren! Látni akarom, hogy milyen nedves vagy.

Lauren szélesebben mosolygott, mintha kedvére valónak találná a válaszomat, és elkezdte lassan lecsúsztatni a nadrágot. Kis, gondosan nyírt szőrös háromszöget pillantottam meg, aztán hamarosan a sort is ment a póló után, és Lauren teljesen meztelen volt.

A keze visszatért a mellére, megmarkolta, gyúrta, simogatta. A tekintetem bejárta a testét. Azt sem tudtam, hová nézzek. Az emlékezetembe akartam vésni a látványát, és nemcsak azt, ahogy izgatta magát, de a kisebb jeleket is, amikből kiderült, mennyire szereti az érintéseket a mellbimbóján. Ahogy megfeszült a hasa. Ahogy elakadt a lélegzete, amikor csak gyengéden megcsípte magát.

Becsukta a szemét, a pillái rebegtek, és tudtam, hogy készen áll a folytatásra. És mégis maradt, ahol volt, egyre tovább húzta magát, egyre hevesebben, amíg már kénytelen volt a sarkára engedni a testsúlyát, mert remegni kezdett a combja. Közben végig beszélt, nem csupán a testével mondta el, mit szeret, de szavakkal is.

– Itt! Itt a jó.

– Éppen így.

– Finoman, aztán erősen.

Kíváncsi lettem volna, tudja-e, mennyit árul el, mennyi muníciót gyűjtöttem az évek alatt. Ha végre ráteszem a kezem, esélye sem lesz ellenem. Nem húznám így el a dolgot, egyenesen a lényegre térnék.

– Ne hergelj így fel mindkettőnket! – morogtam, miközben a kezem egyre gyorsabban mozgott a farkamon.

Nem szoktam meg, hogy várnom kelljen valamire, amit akarok. Vele együtt izgattam magamat én is, és a türelmetlenség már kezdett úrrá lenni rajtam.

Mintha hallotta volna az utasításomat, egy párnát húzott a combja közé, és az ujjai elindultak lassan lefelé, amíg végül be nem csusszantak a teste és a párna közé.

– Nedves vagyok – mondta, vagyis inkább csak sóhajtotta különösebb artikuláció nélkül.

– Azt lefogadom – bólintottam. – Nem kapkodtad el, mire idáig jutottunk, Lo.

Résnyire nyitotta a szemét, az arcán pajzán mosoly jelent meg.

– Olyan zsémbes vagy!

A kezem megállt a makkomon, és gyorsan a pillanatmegállítóra koppintottam, hogy megnézzem, tényleg előre felvett videóval van-e dolgom, nem pedig egy élő videochatre neveztem be, vagy ilyesmi. A képernyőn Lauren mozdulatlanná dermedt, én pedig éreztem, ahogy megbánó mosolyra húzódik a szám. Valószínűleg szextingelés közben levette, hogy türelmetlen vagyok kissé, és most ezt használta fel ellenem.

Később majd, ha az enyém lesz, meg kell találnom a módját, hogy ezért megfizessen.

Megint elindítottam a lejátszást, és már a fülemben dübörgött a vér, ahogy Lauren mozogni kezdett. Én is folytattam, amit elkezdtem, a kezem fel-le simogatta a farkamat, miközben a videót néztem. Rengeteg videót láttam már erről a nőről, de mindig ezek a személyesek voltak a kedvenceim. Mert csak nekem készültek.

A kamera kicsit más szögből vette tovább, most már inkább oldalról láttam, és jutott egy kis időm elgondolkodni azon, hogy talán volt vele valaki a szobában, aki segített filmezni. Aztán amint az első nyögés elhagyta a száját, többé nem számított semmi más, csakis Lauren.

A testhelyzete és a párna nagyrészt eltakarta előlem a lényeget, mégis pontosan tudtam, mikor csúsztatja magába az ujját – ujjait? –, mert az ajka szétnyílt, még hangosabban nyögött fel, és elfordította a fejét, hogy egyenesen a kamerába nézzen.

– Istenem, de jó érezni téged! – suttogta, aztán megint lehunyta a szemét, mintha azt képzelné, hogy ott vagyok vele a szobában.

Én is beléptem vele ebbe a fantáziába, mögé térdeltem az ágyra, és félrelöktem a kezét az útból, hogy aztán az enyémmel pótolhassam. Az egyik mellét ő maga simogatta, én pedig a másikat dolgoztam meg, csipkedtem és simogattam a bimbóját, miközben az ujjaimat a nedves, szűk lyukába fúrtam.

– Tetszik, hogy milyen nedves lettem miattad? – kérdezte.

– Igen – feleltem. – De még nedvesebben akarlak.

Kitolta a csípőjét, a csiklóját a tenyeremnek dörzsölte, közben a világról megfeledkezve dugatta meg magát az ujjaimmal. Csodálatos volt. Vad. Tökéletes.

– Érezni akarom, hogy élvezel! – parancsoltam.

– Mindjárt élvezek – mondta, mintha hallott volna. – Rohadt nagyot fogok élvezni veled.

– Én is közel járok – jelentettem, mert a golyóim már kezdtek összehúzódni.

Egy szemvillanással később együtt mentünk el, mind a ketten reszkettünk, mind a ketten hevesen kapkodtuk a levegőt. Foltok táncoltak a szemem előtt. Bassza meg, ez frenetikus volt! Lauren frenetikus volt.

Néztem, ahogy oldalvást eldől az ágyon, aztán felnevetett, de úgy, hogy belesajdult a szívem. Annyira szabadnak, annyira boldognak hatott. A szó legszorosabb értelmében ölni tudtam volna azért, hogy csak egyetlenegyszer ennyire érezzem, hogy élek. Nem is emlékeztem, mikor nevettem utoljára.

A tekintete találkozott az enyémmel a kamerán keresztül.

– Azt a kurva, ez jó volt! Neked is?

Fogtam egy marék papírtörlőt, és tisztogatni kezdtem magamat.

– Azt hiszem, a plafonra is jutott belőle, úgyhogy azt mondanám, igen, jó volt.

Megint az a ragadós nevetés.

– Nagyon jól fogok aludni ma éjjel. – Jóleső fáradtsággal nyújtózott az ágyon, a karját a feje fölé emelte, a lábujjait megfeszítette.

Legszívesebben rámásztam volna, hogy még egyszer elélvezzen alattam. Aztán megint. Egészen addig, amíg a kimerültségtől már alig tudja nyitva tartani a szemét. Csak akkor hagytam volna aludni, és akkor is csak pár órára, mielőtt felébresztettem volna még egy menetért.

– Hé! – szólalt meg, mire a tekintetem megint felfelé indult a testén. Az arckifejezése nyílt volt, bensőséges, a szemében még látszott a gyönyör villanása. – Köszönöm, hogy együtt csinálod ezt velem.

– Soha ne köszönd, Lo! – vágtam rá. – Soha ne köszönd meg nekem!

Lezártam a telefonomat, befejeztem a tisztálkodást, és ahogy az orgazmus köde lassan szertefoszlott, pörögni kezdtek a gondolataim. Nem, még mindig nem találtam ki, hogyan szabadulhatnék meg apámtól, de rá kellett jönnöm a megoldásra. Méghozzá mielőbb. Mert elérkezett az idő, hogy új fejezetet nyissak az életemben.

Befejeztem a faszakodást az interneten, nem ez volt a perverzióm. Most már személyesen kellett találkoznom Laurennel.

4

JUNIOR

Nem kellene itt lennem.

Villámcsapásként hasított belém a gondolat, amint beléptem a templomba. Évek óta nem jártam misén, és félig-meddig azt vártam, hogy valaki már a küszöbön rám mutat, és közli, hogy a magamfajtát itt nem látják szívesen.

Végignéztem magamon, és megállapítottam, hogy az ebben az istentelen hőségben nagyon nem az igazi hosszú ujjú ing elrejti a tetoválások javát a karomon meg a kézfejemen.
Az inget végig be is gomboltam, úgyhogy a nyakamon lévő tinta is fedve maradt. Sötét hajamat hátranyaltam, és gondosan meg is borotválkoztam, szóval kellően tisztelettudó külsővel jelentem meg, de abból, ahogyan az érkezőket köszöntő asszony szeme elkerekedett a látványomtól, nyilvánvalóvá vált, hogy senkit nem sikerült átvernem.

Telt, nagymamatípus volt, rövid ősz hajjal és görbe orral. Köszönés helyett idegesen intett jobbra a fejével.

– Anyukád meg az öcséd már bent vannak.

Biccentettem, és elvonultam mellette, tekintetem máris a főhajót fürkészte, kíváncsian, hogy vajon melyik testvérem kísérte el anyámat. Ez volt a legnagyobb katolikus templom a városban, hatalmas, agyondíszített gótikus óriás, aminek inkább lett volna helye Kelet-Európában, mint Amerika közepén. Az ember azt hinné, hogy a szombati misén kisebb a tömeg, mint vasárnap, de elképesztő, mennyien zsúfolódtak a padsorokba.

Balra fordultam, elindultam a másik oldalra, közben a misére várókat mustráltam. Ennek a napnak nem az a lényege, hogy jó katolikus legyek – inkább felderítésnek szántam. Ebbe a templomba járt a családom, ebbe a templomba járt Lauren családja is. Egészen biztosan tudtam, hogy Bianchi nagyija még rendszeresen jár a szombati misére, mert együtt voltak anyámmal a rendezvényszervező csapatban, és ő nemrég említette egy családi vacsora közben. Ha pedig az, hogy Lauren kicsinosította magát, és kora reggel a nagyija lakása felé indult, jelentett valamit, akkor ma mind a ketten jelen lesznek.

A fejemet forgatva kerestem őket.

– Junior? Te vagy az? – hallatszott egy dallamos ír hang.

Kurva élet! Anyám máris észrevett. Rohadtul nem volt szerencsém. Ennyit arról, hogy felmérem az egybegyűlteket.

Megtorpantam, mosolyt erőltetettem az arcomra, és odafordultam. Anya kivált egy csapat másik nő közül, és elindult felém. A szokásos templomba járós holmiját viselte: egyszerű virágos ruhát és kényelmes magassarkút egy nem túl feltűnő táskával. Világosbarna haja lazán omlott a vállára, zöld szemét kifestette. Aki ránézett, nem gondolta volna, hogy fiatal korában bombákat gyártott az apjával a pincéjükben.

– Szia, anyu! – Lehajoltam, hogy megöleljem. A százhetvennyolc centimmel egészen átlagos volt a magasságom, de anyám az apró termetével így is eltörpült mellettem.

– Olyan jó, hogy eljöttél a misére! – mondta. – Kivételesen – tette aztán hozzá, mert képtelen volt uralkodni magán.

Az, hogy nyakig merültem a halálba és a pusztításba, teljesen elfogadható volt számára. Az, hogy ilyen gyakran kihagytam a misét? Megbocsáthatatlan! De aki az IRA-ban nőtt fel az észak-íroroszági zavargások idején, könnyen így járhatott, úgyhogy próbáltam nem mellre szívni a megjegyzését.

Hátraléptem, ügyeltem, hogy a mosolyom rezzenéstelen maradjon.

– Meg akartalak lepni.

– Nos, veheted úgy, hogy meglepődtem – válaszolta anyám, és a karját az enyémbe fonta. Kicsit lágyabban, kicsit szomorúbban folytatta, miközben az oldalamhoz dőlt. – Jó ideje nem jártál már erre.

Lelkiismeret-furdalás söpört végig rajtam. Baszki! Hogyan tarthatnám távol magam apámtól anélkül, hogy az anyámmal való kapcsolatomat is kockáztatnám?

– Tudom – mondtam. – Ne haragudj!

Megszorította a karomat.

– Értem én, de légy szíves, többször írj nekem! Aggódom.

– Fogok – ígértem.

Anya elindult velem, én pedig kelletlenül hagytam, hogy a templom elejébe vonszoljon, ahol már sorakoztak az emberek a padsorok előtt. Nem voltak éppenséggel előre meghatározott helyek, de a gyülekezet tagjai pontosan tudták, hogy az első jó néhány sorba csakis meghatározott családok tagjai ülhetnek. Ott helyet foglalni kiváltság volt, presztízs. Körülöttünk mindenkinek magánhangzóra végződött a vezetékneve.

Amikor közelebb értünk, meglepve pillantottam meg a már a helyén ülő Alecet, aki nekünk háttal épp egy halványan ismerős idősebb férfival beszélgetett. Az öcséim közül róla gondoltam volna a legkevésbé, hogy itt lesz. Lehet, hogy én hitehagyott katolikus voltam, de ő igazi ateista.

– Nézd, ki döntött úgy, hogy velünk tart! – szólt neki anya.

Alec rám nézett, találkozott a tekintetünk. Mind a ketten ugyanolyan gyanakvással méregettük a másikat.

Hogy a faszba kerülsz te ide?, gondoltam, és láttam Alecen, hogy ugyanez a kérdés motoszkál a fejében. Egyikünk sem tett soha semmit ok nélkül. Én Lauren miatt jöttem, de fogalmam sem volt arról, hogy ő miért. Talán be akart vágódni anyánknál, esetleg a mellette ülő öreg donnal készült valamilyen üzletet kötni.

A fejembe véstem, hogy később faggassam ki erről Alecet, aki közben felállva üdvözölt, és a kelleténél erősebben szorítottuk meg egymás kezét.

– Kedves tőled, hogy végre idetoltad a rút képedet – mondta.

Elvigyorodtam.

– Annyira nem rút, mint a tiéd. Az egy új bibircsók?

Végigmért, cseppet sem jött zavarba.

– Túl közel ül egymáshoz a szemed, az a te bajod.

– Szerintem meg szőr nő a bibircsókodból – közöltem vele.

Más családokban talán normálisan mutatják ki az egymás iránti szeretetüket, nyíltan és fenntartások nélkül, Trocciéknál azonban mindig a beszólogatás volt a szeretetnyelv. Ez a szóváltás köztem és Alec között egy elcseszett kísérlet volt arra, hogy elmondjuk, mennyire hiányoztunk egymásnak.

Az öcsém már nyitotta is a száját, hogy újabb csípős megjegyzést tegyen, de egy női hang a szavába vágott.

– Csak nem a kis Nicky?

Basszus!

Alec szemében hamisítatlan vidámság villant. Gyűlöltem a régi becenevemet, és ő ezt pontosan tudta.

– Ő az, bizony! – erősítette meg, majd a vállamra tette
a kezét, és a beszélő irányába fordult velem.

Az oldalamon lévő sebbe fájdalom nyilallt, és Alec lábára léptem, hogy elengedjen. Halkan elkáromkodta magát, a karja lecsúszott a vállamról.

– Viselkedjetek! – súgta anya.

Ártatlan kifejezést erőltettünk az arcunkra.

– Mancini néni! – Az előttünk lévő sorban álló nő felé fordultam.

Kilencven felé járhatott, de igencsak határozottan szorította meg a kezemet.

– Ó, milyen jóképű férfi lett belőled! – állapította meg. – Még jóképűbb vagy, mint az öcséd.

Önelégült vigyorral fordultam Alec felé, és odasúgtam neki.

– Nyilván észrevette a bibircsókot.

Alec a fejét ingatta, de abból, ahogy megrándult a szája, láttam, hogy ezzel kis híján megnevettettem.

Mancini néni elengedte a kezemet, és anyára nézett.

– Hozhatnád őket gyakrabban is misére mutogatni. Sokunknak van itt szingli lányunokánk.

– Én sajnos foglalt vagyok – hazudtam szemérmetlenül. – De Alec nem az. – Az öcsém vállára tettem a kezem, és előrelöktem, mint valami áldozati bárányt.

Alec tekintete bosszút ígért. Én sátáni mosollyal válaszoltam. Anyám az ég felé nézett, mintha türelemért imádkozna.

Egyre többen érkeztek, és cseppet sem bántam, hogy elterelik a figyelmet a társkeresési kísérletről. Mindazonáltal a további ismeretségek felújítása is hasonlóképpen zajlott. Aleckel megkaptuk a szokásos köszöntéseket, aztán érdeklődtek a hogylétünk felől, majd jó lelkifurdalás-keltő katolikusok módjára odaszúrtak anyámnak miattam meg az eltévelyedett öcséim miatt.

Mire végre leültünk, elege lett belőle.

– Édes Jézus! – dörmögte köztem és Alec között, és kegyeletsértés ide vagy oda, keresztet vetett. – Az ember azt hinné, az én hibám, hogy nem vagytok itt minden hétvégén.

– Miért, nem az? – kérdeztem faarccal.

Anyám szikrázó tekintettel pillantott rám, épp eléggé ismerte a száraz humoromat ahhoz, hogy kiszúrja a trollkodást.

– Még egy szó, és önkéntesnek jelöllek a jövő hétre a bejárathoz.

Megadón emeltem fel a kezem. Anyámnak nem volt szokása üres fenyegetésekkel dobálózni.

Lassan minden hely megtelt körülöttünk, miközben a heti önkéntesek a templomban járkálva készülődtek a misére.
De hol a picsában volt Lauren és Mrs. Bianchi? Ott kellett volna ülniük a túloldali padsorban, de a helyük feltűnően üres volt. Megfordultam, és a templom hátulját kezdtem fürkészni. Eleve csak azért jöttem el a misére, hogy hús-vér valójában lássam Laurent, és ha a semmiért kell végigülnöm/térdelnem/állnom egy óra süket dumát, akkor ki leszek akadva.