Krúdy Gyula

SZENT MARGIT

mesemondás

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELŐHANG

I. fejezet A galambposta

II. fejezet A remetelány udvarhölgyei

III. fejezet Egy öreg katonáról

IV. fejezet A költő elbeszélése

V. fejezet Szüzek kertje

VI. fejezet A Hét testvérek fája

VII. fejezet Tavasz a szigeten

VIII. fejezet Levél a nyárfa héján

IX. fejezet Kincsásók éjszakája

X. fejezet A nádorispánné, a cigánypalatínus leánya és Máriási Ilona böjtöt tartanak

XI. fejezet Húsvéti feltámadás

XII. fejezet Margitsziget a föld alatt

XIII. fejezet A katonai dereglye megérkezik

XIV. fejezet Szent Margit leányává fogadja Ilonát

UTÓHANG A mai Margitsziget

JEGYZETEK

Ajánlás

Meggyógyulásomért térdepelve ajánlom
e könyvemet Szent Margitnak.
1927. Nagyboldogasszony napján.

K. Gy.

ELŐHANG

Búcsú volt Szent Margit szigetén.

Budapest csaknem valamennyi katolikus leánykája felvonult a szigeti szent királyleány tiszteletére. Itt voltak az iskolásleánykák a maguk tarkabarka ruhácskáikban, mintha egy nagyváros különös tavasza jött volna versenyezni a nagytermészet tavaszával.

Felvonultak intézetbeli rendjükkel az apácazárdák növendékei, akik talán sohasem hagyták el zárdakertjeiket, mint ezen a napon, amely Szent Margit tiszteletére van rendelve. És a zárdakertek virágocskái, ez ápolt, nemesített, gondozott palántácskák, letérdepeltek ama vadvirágok közé, amelyek Szent Margit kolostorának romfalait minden tavaszkor újra és újra felékesítik, anélkül hogy kertész kezének segítségére szorulnának.

Itt mentek el a rózsákkal szegélyezett Duna-parti sétányon, amelynek sehol Európában nem leljük párját: a katolikus leányintézetek egyforma ruházatú növendékei, mintha az egyik intézetben csupán ibolyákat, a másikban árvácskákat, a harmadikban nefelejcseket termelnének az arra hivatott kezek. Ezek a sohasem látott leánykák szinte lábujjhegyen közeledtek a kápolna felé, amelyet a szigeti kertészek testőrsége állott körül, és odabent hófehér ruhában mondja miséjét az óbudai plébános úr.

A mai élet, a mai Budapest leánykái jöttek el Szent Margithoz, hogy mindennapi életükből, szürke tanulóságukból, drágalátos ifjúságukból feláldozzanak egy órát a királyleánynak, akinek valaha éppen olyan része volt Nagymagyarország újjáépítésében, mint akár atyjának, a tatárverte bús IV. Béla királynak. Margit királyleány a magyar női lelkeket vezette vissza az áhítatba, ahonnan a tatár csordák eltávozásra kényszerítették: Szent Margit tanítá meg újra imádkozni a magyar nőket. Míg atyja a magyar férfiakban ébreszté fel az új honalapítás, az új honfoglalás virtusait.

S itt zengedeztek a leánykák a romfalak között olyan régi magyar énekeket, hogy a hallgatónak összefacsarodott a szíve a hallásukra.

Ezen a búcsún, ahová a leánykámat kísértem együtt a többi apákkal, felfogadtam magamban, hogy egykor könyvet írok Szent Margitról.

Olyan könyvet, amilyent mindazok a fiatal lelkek elolvashatnak, akik, itt virágos lelkükkel, szinte maguk is virágokká változván, mint a testté váltott áhítat, körülillatozták, körültérdepelték Szent Margit kápolnáját.

Búcsú-fogadalmat meg kell tartani, ha lelkünkkel békességben akarunk maradni.

Így születtek meg a következő sorok.

Abban az időben, amelyben történetünket írjuk, még sokkal fiatalabb volt a szürke bundás vén nyúl, amely a margitszigeti bokroknak lakója, fiatalabbak voltak a gyémántszemű gyíkok, melyek Szent Margit kolostorának romfalai között laknak, hatalmasabbak voltak a fák, sűrűbbek a bokrok, regényesebb a táj azon a szigeten, amely a Duna két partja között fekszik.

Századok előtt Nyulat szigetének, manapság Szent Margit szigetének ismeri a földrajz.

A vendégfogadók és nyári lakok helyén szinte átláthatatlan erdő volt.

A Duna a legszárazabb esztendőben is nedvesítette a sziget talaját, a növényzet dús volt itt, mint az őserdőben. Annak a hídszárnynak, amely a Margit-hídról napjainkban összeköti a szigetet a külvilággal, még az ideálja se toppant meg a hídépítő mérnökök agyában, mert híre-hamva se volt a Margit-hídnak. Csónakokkal jártak a szigetre azok, akiknek ott dolguk volt. A nagy nádor, aki a tizenkilencedik század elején azt a kastélyt építette a sziget közepén, amely az egykori barátkolostor falának dőlve még napjainkban is látható öles falaival, széles ablakaival, csigalépcsőjével és ódon tetőzetével - a nagy nádor csak akkor fogott az építkezésbe. A Nyulak szigete nem sokban különbözött a vadontól, amelyben a szent királyleány emléke lakott.

Jó búvóhely volt a Pest és Buda alatt elterülő sziget azoknak, akik nem szerették az emberek társaságát. De biztos tanyát nyújtott azoknak is, akiknek okuk volt kerülni az embereket. Lakott a szigeten mindkét fajtából. Meghúzódott itt olyan ember, aki a világban és a világgal csalódva: remeteségre adta szomorú fejét, és elhúzódott a bokrok közé, ha evezőcsapások közeledtek a víz felől. De füstölgött itt olyan kémény is, amely alá csak az éjszaka raktak tüzet a lakók, amikor nem látni az áruló füstöt.

Ki tudja, ki tudhatná, mi okuk volt ezeknek az embereknek attól tartani, hogy valaki észreveszi konyhájuk füstjét a partokról?

Elég az hozzá, kedves olvasóm, hogy hiába keresnéd a mai Margit-szigeten hőseit és hősnőit e következő történetnek.

Elmentek ők a fogyó holddal, elmúltak azokkal a vén fákkal, amelyeket az 1838-iki árvíz elsodort, amikor a szigetet is csaknem ölnyi magassággal borított el az ár, a megháborodott Duna; elhervadtak a régi szép évszázadokkal, amikor olyan hatalmas, szinte ember magasságú virágok nőttek a szigeten, mint akár a paradicsomban; elbujdostak a nyulakkal, az őzekkel, a szarvasokkal, melyek a budai hegyekből átkeltek a befagyott Dunán, és hóolvadáskor itt rekedtek, hogy úgy megszelídüljenek, hogy sohase kívánkozzanak el a Szent Margit-szigetről. Jó emberek laktak itt, nem bántották az állatokat, már csak azért sem, mert maguk az emberek is oltalom alá szorultak. A nagy árvíz vagy a hatóságok elől.

A kolostor romfalain még látni egyes betűket: kezdőbetűit azoknak a neveknek, amelyeket tulajdonosaik itt megörökítettek. Persze a betűk között sok az újabb kori felírás, hisz a régi betűk eltünedeznek idővel. Ám fenn a magasban, az emelet meredekségében, ameddig manapság már csak a fák koronái érnek el: találhatók betűk és felírások, amelyekről senki se tudja, hogyan kerültek e helyre. Most csak könnyű dolga van a szigeti látogatónak, amidőn krétával, ceruzával vagy késsel megörökíti nevét a romfalon, midőn egy szép tavaszi napon erre sétál. Ám kinek volt kedve és módja felmenni oda a magasba, ahol valamikor a templom karzata körben futott!

A felírás, amely a magasban kivésve a kőfalon olvasható, így szól:

MÁRIÁSI ILONA
itt élt
SZENT MAGIT IMÁDÁSÁRA
1800

Úgy hangzik ez a felirat, mint valamely temetői sírkő felírása. A repkény, a falomb eléri a romfalat, eléri a felírást, és tavasztól késő őszig rejtve tartja azt az emberek tekintete előtt. Télen pedig belepi a hó a romokat, és ugyancsak elfödi a betűket.

Mesemondásunkban erről a Máriási Ilonáról regélünk. Tárd ki szíved, olvasó.

I. fejezet
A galambposta

A század elején Napóleon, a franciák császára félelmetes üstökösként rohant át azon az égboltozaton, amely Európa felett borul.

Az ő nevével van tele minden e korszakból való történet, az ő hírét, dicsőségét és bukását regéli minden emlék, amely Európában ez időtől fennmaradott.

Napóleonnak voltak rajongói, voltak átkozói, kardja elért északtól délig. Hadai bejárták azt a tájat, ahol a nap kel, és a tengert, amelyben a nap lenyugszik.

Bármily rejtve volt Magyarország az európai térképen, Napóleon szemét nem kerülte el e szerény, csendes ország hódító útjában. Egyszerre belekeveredett Magyarország is abba a nagy háborúba, amelyet a világ hatalmasai a hódító francia császár ellen vívtak.

- De mi köze van a Margitsziget remetecsendjének Napóleon ágyúinak durrogásához? - kérdezheti bátran a nyájas olvasó. - A Nyulak szigetén nem harcolnak fegyverrel, a szent királyleány földjén nem harsog a csata, a tölgyek és egyéb faóriások alatt nem peng a hódítók sarkantyúja? Idáig nem ér Napóleon kardja?

Pedig bizony odáig ért a francia császár keze.

Máriási Ilonának a madarak és a fák voltak barátnői, amíg tizenötödik évét betöltötte.

Szent Margit szigete akkor még szívesebb otthona volt a madaraknak, mint napjainkban, bár mostanában is szeretnek itt lakni a madarak. De nem lehet hasonlítani se a mai madárlakosságot a régihez.

Volt itt mindenféle madár. A víziszárnyasok a még szabályozatlan, vad szigeti partok mentén elterülő nádasokban húzódtak meg. A pesti vadászok, akik csónakjaikkal bújták a sziget környékét: kócsagot is láttak, amely fehér, tündéri madár legfeljebb az Al-Dunán vagy a legvadabb tiszai kiöntésekben fordult meg.

Aztán, mikor alulról felfelé igyekeztek, azok a gabonás hajók, amelyeket lovak vontattak a pesti oldalon, amint messzi Bánátból tetőig megrakodva húzták a búzát: a hajókormányos megszólaltatta a kürtöt, amelynek hangja mérföldekre elhallatszott. Ekkor meg annyi madár röpült fel a szigeti nádasokból, hogy szinte fekete lett tőlük a felhő. Volt itt a mogorva vadlibától kezdve a nádi verébig mindenféle fajta vízimadár. A vadkacsák tarka, kékes tollaikkal behintették a Duna-partot.

Odabenn a sziget belsejében kora tavasszal olyan hangversenyt csaptak a madarak, hogy áthallatszott az óbudai partokra. (A pesti part még lakatlan volt. Nyoma sincs házaknak, gyáraknak, poros sivatag, vad nádas, csupa szemétdomb a part egészen addig a helyig, ahol majd valamikor a Lánchidat fogják felépíteni, kóbor kutyáknak, futó betyároknak, iramodó szeleknek otthona a sivatag. De annál tündéribb a Duna közepén a sziget.)

A nagy fák olyan sűrűn nőnek egymás mellett, mintha templomot alkotnának, amely templomnak karzatán reggeltől estig hangzik Isten dicsérete, a madarak éneke.

Legkorábban a csízek, pintyek kezdik, majd a fülemile, amellyel telve van a sziget belseje.

Azok a barnapiros begyű, szakállas madárkák, a stiglicek, amelyek reptükben sárga és fehér tollazataikat úgy ragyogtatják, mint a lepkék: azok fújják a tavasz dalait, hogy csaknem megreped a szívük a nagy örömtől.

Az erdei pinty oly ébresztő, erőteljes hangon szólal meg a magasságban, mintha hangjával egyszerre életre gerjeszteni akarná mindazokat, akik márciusig hallgatnak.

A piros derekú, tarka fejű harkályok, a zöld harkályok olyan kopácsolást visznek véghez, mint az ácsok a tetőn. A rigók magasra emelik fel farkukat, amint a fűben mutogatják e tavaszi zászlócskákat. A fehér foltos cinkék izgatottan járják be még egyszer a bokrokat, a rügyező gallyakat, az ő idejük lassan lejárt itt, mennek vissza az erdőbe, ahol télig maradnak. A varjak sétálgatnak nagy figyelemmel a mezőkön, a folyó partjain, mint megannyi bakterok. Máriási Ilona minden tavasszal úgy érezte, hogy újjászületik, mint a madarak és virágok, amikor elmúlik a hó a szigetről.

Máriási Ilonának nagy oka volt szeretni a tavaszt. Gyermekkora óta betegeskedett. Sápadt, vékonyka, szinte túlvilágias lénye nem bírta el a városok légkörét, sem a falvak zordonságát. Élettel teli levegő kellett az ő beteg tüdejének. És az akkori orvosok azt hitték, hogy Szent Margit szigetén, ahol kétszeres, háromszoros erővel és nagyságban fejlődnek a fák és a virágok: a beteg leány is megleli azt az erőt, amely egészsége helyreállításához szükséges.

Az öreg Máriási úr egy huszárezred parancsnoka volt, odajárt küzdeni Napóleon ellen. A hadjárat évekig tartott. Esztendők múltak el, amíg Máriási ezredes meglátogatta a családját.

Mert nem kell ám minden tréfaságot elhinni, amit a történelem az utolsó magyar nemesi felkelésről, az úgynevezett „inzurrekció”-ról feljegyez. Minden időben voltak olyan vitéz magyarok, akikben nyomban ágaskodni kezdett a virtus, amikor valamerre a világon csetepaté keletkezett.

Máriási már azok közé a féktelen magyarok közé tartozott, aki még öreg napjaira is nyomban elfelejtette a polgári élet kényelmességét, amikor valamerről trombitahangot hallott. Az öreg katona nemcsak a Hétválasztónál vagy pedig a Török Császárnál verdeste az asztalt, amikor a pesti polgárok remegve beszéltek arról a szörnyeteg Napóleonról, aki nekiindult a világ meghódításának, és bizonyára Magyarországon is megdöngeti sarkantyús lépteit. (Vajon mi történik Pesttel, Budával, ha ez a korzikai tigris idáig merészkedik?) Máriási uram nemcsak a földabroszok mellett vitézkedett, amilyen földabroszok minden valamire való „gyűldében” a falra voltak szegezve, és a térképeken piros vonalakkal megjelölve ama európai tájak, amelyeken Napóleon abban az időben gránátosaival, tüzéreivel, lovasaival tartózkodott. Máriási, az egykori ezredes, nyomban búcsút mondott az akkoriban már jelentkező biedermeieri karosszékeknek, amelyekben olyan hosszúakat lehetett ásítani a pesti házakban. Beleugrott régi huszárnadrágjába, feltette lószőr kravátliját, előkereste csákóját, és úgy eltűnt Pestről, mint a kámfor.

Máriásiné, egyedül maradván beteg lánykájával, télen-nyáron a Nyulak szigetén lakott, abban a földszintes, repkénnyel, vadszőlővel tetőig befuttatott házikóban, amelynek manapság már romjait sem találjuk.

Idilli volt a ház és környéke.

Ha az elhaladó hajókról valaki szemügyre vette a sárgára meszelt házikót, amely tavasszal és késő ősszel kiszürkült a sziget fái alól: azt gondolhatta magában, hogy ez az a ház, ahol a boldog emberek laknak.

A zöld zsalugáterek lehunyták a szemüket, mintha nem volnának kíváncsiak semmire, ami a világban történik.

A kőfallal kerített udvarnak mindig zárva volt a kapuja, mintha senkit se várnának a bent lakók.

Ha valaki történetesen esti órákban járt a Duna-parton: hatalmas kutyaugatást hallott a ház felől, s az ugatás nem volt barátságosnak mondható.

Téli időben azonban göndör füst szálladozott a kéményből, és a túlparton szánkázó pesti dámák és urak láthattak a Duna jegén iringálni korcsolyáin egy fiatal hölgyet, akit aggódó figyelemmel kísér a partról egy idősebb nő tekintete. És messziről ugyanazt gondolhatták magukban a szánkázók, hogy akik az elhagyott, téli csendességű szigeten laknak: nem lehetnek boldogtalan emberek.

A földszintes ház abból az időből maradt itt, midőn a szigeten a budai basának voltak kéjlakai. Erős építmény volt, mint minden, amit a törökök építettek. Ha bezárták jól megvasalt tölgyfakapuját: bevehetetlennek látszott a ház. A körkerítés a kőkockákból emelve, amelyek a régi apácakolostor helyén voltak találhatók, legalább is lajtorja kellett hozzá, hogy valaki feljusson a falra. Odabent az udvaron pedig azok a hatalmas ebek, amelyeknek ugatása az óbudai partig visszhangzott.

Máriási Ilona tehát elég jól meg volt védelmezve a külvilágtól. Ebbe a házba nem mehetett be más, mint az, akinek a belépésre belülről engedelmet adtak.

Vajon milyen volt a magányos lak belseje?

A szobák ablakán kettős vasrács, az ajtók kifogástalanul záródnak. A keresztvasak egy hadsereg ellen is elég védelmet nyújtanak. A szobák mennyezete bolthajtásos, amely bolthajtást áttörni nem lehet. Pincéje nincsen a háznak, mert hiszen a Margitszigeten a pincék még akkoriban felesleges helyek, úgy is megtelnének Duna-vízzel. Tavaszi és őszi árvízkor úgy meggyülemlik a talajvíz, hogy a sétapálcával akárhol forrást lehet fakasztani a szigeten.

Ellenben tartozik a házhoz egy tehénistálló, ahol jámbor Riska van éjszakára bekötve, amely napközben a szigeten legelész.

Van tyúkketrec, amelyet jól védelmez a rács az éjszakai menyétek és rókák ellen. Napközben a ház körül szemezgetnek a baromfiak, hangos kiáltással adják hírül a veszedelmet, amire a kutyák hanyatt-homlok rohannak az ellenségre.

Van egy galambház az udvaron, amelyben megannyi postagalambok vannak, amelyek abban az időben, amikor a Duna járhatatlan, a házbeliek levelezését közvetítik a pesti partokkal. Jól ki van ez gondolva, hogy a szigetiek ne érezzék magukat teljesen elhagyatottnak még jégzajlás idején sem.

Máriáséknak előkelő családjuk van Pesten.

Még ma is megvan az ódon palota a belvárosban, rajta a család címere látható kőbe vésetten: medve a mezőben. Itt laknak a Máriásiak, amikor vidéki birtokukról Pestre költöznek. Két Máriási kisasszony (Ilona nénjei) most a palotában időzik egy öreg nagynéni felügyelete alatt. (Az édesanyjuk minden idejét Ilona ápolásának szenteli. Egyetlen napra sem hagyja egyedül a szigeten.) Farsang van Pesten, a Máriási kisasszonyok nem hiányzanak egyetlen előkelő bálról sem. Ünnepelt táncosnők, magasztalt úrhölgyek. A legjobb nevelésben részesültek a híres bécsi nőneveldében, amíg az apjuk az udvarnál testőrtiszt volt. A két nagyobbik Máriási kisasszony nem szívesen beszél magyarul, miután ezt a nyelvet ők csak felnőtt-korukban, magyarországi birtokukon tanulták meg. Egyébként az előkelő társaság nyelve: német. És az előkelő társaság központja a két Máriási kisasszony. Csak akkor komorul el egyébként mosolygó piros-fehér arcuk, ha valami tapintatlan öreg néni az édesanyjukról és a kis húgukról kérdezősködik, vagy egy öreg táblabíró atyjukat, a hadjáratban elfoglalt vitéz ezredest kérdi. Egyébként elég vígan élnek Pesten a kisasszonyok. Eulália nagynénjük nem tilt meg nekik semmiféle mulatságot, szórakozást. Hiszen olyan jól nevelt leányok, hogy hibát nem követhetnek el.

És az édesanyjuk is minden reggel megkapja a galambpostával az értesítést a szigetre, hogy mit csináltak előző napon a leányai Pesten.

Ezt a levelet természetesen hárman írják. Eulália néni kezdi, Fánny folytatja. Elisabeth befejezi. A galamb a Máriási-palota csukott erkélyéről elindulva sohasem téveszti el az utat a sziget felé. Még csak keringeni se kell neki a magasban, hogy postagalambok módjára tájékozódjon az irányról. Útközben, valahol azon a helyen, ahol a mai Országház áll: találkozik egy másik galambbal, amely ebben az időben a szigetről indul útnak a város felé Máriásiné levelével, amelyet mindennap küld leányainak a szigetről. A két galamb a magasságban összecsókolódzik, aztán egyik folytatja útját északnak, a másik délnek.