Nyilas Atilla

Való

igaz

Költemények

Szerkesztette
Szabolcsi János

Köszönöm akkori magyartanárunknak és osztálytársaimnak a budapesti Eötvös József Gimnázium Gyengéné Beé Andrea osztályfőnökségével 1985-ben végzett D osztályában, hogy támogatták e kötet kiadását.
Ny. A.

© Nyilas Atilla Richárd, 2025

© Fekete Sas Kiadó, 2025

Mándoki Györgynek

A Hang

Nagyítóval is megnéztem a fakó képet.

A tengert nem látni rajta, csak a sziklát

annak a lánynak a talán még meleg helyével,

aki több nap ott strandolt a közelünkben,

csak pajtásával együtt hagyta volna magát lefotózni,

úgy meg én nem akartam, hát maradt a hely,

meg az emlék, ahogy vonulok a nyári fák alatt,

és közben hallom fejemben a Hangot,

amely mindig beszél, versben beszél hozzám,

ahogy a tenger morajlik szüntelen,

el-elhalkul, majd újabb zúdulással

kitartón ölelkezik a szomjas fövennyel,

mindig ott van, mindig zenél, maga a nyugalom,

holott minden hulláma végítélet,

és ahogy én is bármikor hallhatom,

ha a parti sétányra tárom az ablakot,

úgy ha lecsendesedik végre a dübörgés,

dübörgése a városnak és a vérnek,

hallom a Hangját örök szerelemnek.

Az én dolgom hallgatni a Hangot,

és néha kimondani azt, amit hallok,

másoké, hogy meghallgassanak,

és továbbadják, amit hallanak,

hallgassa meg tízmilliárd ember,

nagy a te szíved, súgja a tenger.

Igen, egyszer el kellett mondanom

a hálát, hogy a Hangot hallhatom.

A Hang mondja most, hogy megy le napom,

de azt is mondja, hogy fölmegy csillagom.

Varázsige

Németh Tibornak

Ha ő hal meg előbb,

akkor te még élsz.

Ha te halsz meg előbb,

ő életben marad.

Ha együtt,

akkor boldogan.

Sebezhetetlen,

akinek barátja van.

Heiligendammi óda

A felhők fölött kiderült,

fiatalabb vagyok Gentlemannél,

azt mondta, örül,

hogy van még egy ember,

akinél erősebb a társaságból,

ám se ő, se más nem bántott

a határtalannak tetsző hat hét alatt,

amit a tüdőszanatóriumban töltöttünk –

Derbyt viszont kóstolgatták,

talán mert túl nagyra nőtt,

Onedin egyszer a földre szorította,

és az arcára verte a farkát.

Mit tudtam én, hogy ahol vagyok,

az történelmi múltú fürdőhely,

amely egykor népszerű volt

az arisztokrácia körében,

azon belül is a tengerről látható,

legendás „gyöngysora”

egyik fehér villájában szállásoltak el,

fiú többségünk becsben tartotta a lányokat.

Étkezni egy másik épületbe jártunk,

ebédnél megszámolt minket a tolmács,

éjszakánként egy nővér felügyelt

házunk két, egymásra merőleges

folyosójának kereszteződésében,

napközben mehettünk kezelésekre,

máskülönben mit se törődtek velünk.

Nagyúri foglalkozásnak ismertük föl az élést,

szenvedélyeinkhez formáltuk az időt.

Korán keltünk, hogy még reggeli előtt

pingpongozhassunk egy-két órát

az ürességtől kongó sportteremben.

Délelőtt gépből szívogathatta

a sós párát, aki akarta,

vagy célba lőhetett íjjal egy foglalkozáson,

más aláíratta a kezelőlapját

előre az egész időszakra.

Szobáinkhoz a szokásos helyiségeken túl

tartozott egy úgynevezett kofferkamra is,

ferde tetejű, ablaktalan, szűk,

éppen megfelelt a dohányzáshoz,

melynek művészetét ott sajátítottam el.

Megtudtuk, nemcsak sportszereket,

gitárt szintén lehet kölcsönözni,

aki már ismert néhány akkordot,

tanítgatta a többieket.

Fekete-erdei cseresznyefagylaltot ettünk,

sétáltunk színpompás virágágyak között.

Fociztunk egy távolabbi pályán,

kiálltunk német fiatalok ellen,

Csőri volt a kapus, egy-egy vetődés után

fújkálta szájába asztmagyógyszerét,

valaki elhozta szurkolni a magyar zászlót

villánk utca felőli homlokzatáról, amiből

orvosdiplomáciai bonyodalom származott.

Foci után, kitikkadva ittam

életem első sörét,

egy bőrbugyellárisból halásztam elő rá

márkát, de talán elég volt a pfennig,

ma is föl-fölidéződik élvezetes íze.

Ebéd után ki sietősen, ki lustán

készülődött az útra,

páronként stoppoltunk,

egyszerre két irányba,

arra mentünk, amerre az, aki fölvett.

Délután összetalálkoztunk

közeli kisvárosokban,

vidáman csavarogtunk,

szokás volt lopni az üzletekben,

volt, aki listát írt hozzá előre,

néha esett, aztán kiderült,

semmi sem zavart minket,

talán először jártam rockkoncerten

apám felügyelete nélkül.

Visszafelé már föl kellett venni

a magunkkal vitt pulcsit vagy dzsekit,

jellemzően a keskeny nyomtávú,

Molli nevű vonaton utaztunk,

a gőzmozdony füstjét átfújta

a takaros vagonokon a menetszél,

a mi megállónk az erdőben volt,

jó ideig a sűrűben haladt,

aztán bekanyarodott a szomszédos

Doberan fürdővárosba,

ma is ott az egyik végállomása,

macskaköves főutcáján a helybéliek

villamosnak használták,

menet közben fölugrálva rá.

Esténként ittunk, kártyáztunk,

elhitették velünk, kisebbekkel,

hogy a Camel tartalmaz teveszart,

és a konyak úgy az igazi,

ha ezzel a márkával hamuznak bele,

Beatrice-számokat énekeltünk

vagy a Józsefről szóló rockoperát,

s a valláshoz vezetett még

A Mester és Margarita betétregénye,

a lányok szintén kedvesek voltak,

egy ízben a nővér ébresztéskor

üres ágyak sora után majd mindenkit

ugyanabban a szobában talált;

máskor kiszöktünk az épületből

egy földszinti vécé ablakán át,

a „strandkosaraknál” üldögélve

Queent hallgattunk hajnalig.

Reggel vagy este fürödtünk,

mikor a levegő hűvössége miatt

melegebbnek tűnt föl a Balti-tenger vize,

ugráltunk a hatalmas hullámokba

a hosszan benyúló cölöpsorok között,

kagylót keresgélve követtük a part vonalát,

látogattuk a közeli nudista strandot,

vártuk a homokban hason fekve,

hogy múljon az erekciónk.

Egyik éjjel egy német srác

a házunk előtt azt kiabálta:

Zsúzsá, gyéré bászni!

Áldassál, te régi üdülőhely,

ifjúság hajnala, értelem nyílása,

szabadság forrása, lázadás bimbaja,

békesség szigete, örömök kútfője,

boldogság záloga, szerelem szülője!

A lány, akit lopáson kaptak,

és otthon ügy várt rá,

hazafelé azt mondta, hogy nem fél.

A reptéren mindenkitől elbúcsúztunk,

indultunk kifelé,

a kapun túl már láttuk

a hozzátartozók tömött gyűrűjét,

ám közvetlenül a kijárat előtt

sorra irányt változtattunk,

nem akaródzott senkinek se kimenni,

forogtunk a szűk térben, mint a nép

Buñuel Öldöklő angyalában.

Apám betette bőröndömet

a Wartburg csomagtartójába,

szótlanul hajtottunk a gyorsforgalmi úton,

egyszer csak megkérdezte: jó volt?,

bólintottam, és patakzott a könnyem.

Trófeák

Az érdi lépcsőház emeleti főfalán

anyai nagyapám, Gurgel János

három fotón egyenruhában látható:

az egyiken a Magyar Királyi Rendőrség

tancsoportjában negyvennégyben,

egy másikon kert mélyén sisakfélében,

alacsony ember hosszú karddal,

a mellképen pedig hajadonfőtt,

csillagos álló gallérral;

ott helyezkednek még el:

autóvillamossági bizonyítványa ötvenkettőből,

az ívhegesztői ötvenhétből,

villanyszerelő mesterlevele ötvenkilencből,

kiváló dolgozói oklevele nyolcvankettőből;

balra további három fotográfia:

a fiatal házaspár gyermek anyámmal,

nagynéném mozgalmi nyakkendőben,

anyám gimnazistaként;

és a kompozíciót három őz szarva koronázza,

címerpajzsalakú fára csavarozott,

homlokcsontdarabból kiálló kis agancsok.

Mementó

Emlékszem az érdi estékre.

Az érdi esték szótalanságára.

Nagyapám a sötét nappaliban

igen hangosan hallgatta a rádiót.

Meg-meglebbent a vöröses függöny

a nyitott ablak vagy erkélyajtó előtt.

Fölerősödött, majd visszahalkult

az egyesével elhúzó kocsik sivár zaja.

A balatoni országút mellé építkeztek,

ám olyan hosszú ideig tartott,

hogy mire sikerült megnyitnia

lakóházuk földszintjén kialakított,

szerelőaknás, levegőtlen műhelyét,

a forgalom nagyobb része átterelődött

a közben elkészült autópályára.

Nem értettem, miért hallgatja

esztendők során át ugyanúgy

az állami propaganda szócsövét.

Nem értettem, hogy mit csinál.

De később megértettem: várt.

Várta, hogy vége legyen.

Tudta, hogy egyszer vége lesz,

tudta, hogy annak az lesz a jele,

hogy a rádióban, ahogy azt

ezerkilencszázötvenhatban tették,

másképp kezdenek beszélni,

várta, várta, és kivárta.

Aztán a kertjükbe jókora,

síremlékszerű keresztet állíttatott

1948–1990 évszámpárral.

A végakarat

Azt hiszem, ezt jól csinálta

konok anyai nagyapám.

Egyesével kórházi ágyához járultunk,

és kinek-kinek elmondta, amit akart.

Anyámtól például, akit gyerekkorában

vasalózsinórral vert, és rettegése,

iszonyata ellenére újra és újra

leküldte a pincébe a patkányok közé,

aztán később, mikor az ivás miatt

elhagyta vér szerinti apámat,

nem engedték, hogy hazaköltözzön,

nővérszállón húztuk meg magunkat,

szóval idősebb lányától bocsánatot kért,

és ő elfogadta a bocsánatkérését.

Nekem pedig, aki annak idején,

sokszor elismételt meghívásukra

náluk töltöttem úgy egy hetet Érden,

amire kértek, azt elvégeztem,

bevásároltam, port töröltem,

különben meg egész nap idézeteket

írtam ki A kis hercegből egy füzetbe,

és mivel fölnevelő apám meglepetésként

elhozta otthonról az újabb magnót,

zenét is tudtam hallgatni,

majd amikor nagyapám hazakísért,

utána egyből fölkereste a munkahelyén,

hogy közölje, belőlem csavargó lesz,

hiszen be se dugtam az orromat

autószerelő műhelyébe,

nekem azt az egyet kötötte a lelkemre,

hogy tanuljak szakmát, és megfogadtam,

ezt tanultam, amit most gyakorlok,

bár kizárt, hogy ő erre gondolt volna.

Tau Ceti

Apám soha semmi jelét nem adta,

hogy érdekelték volna filozófiai kérdések

vagy bármelyik vallás,

ám volt egy kicsi, lila fedelű imakönyve,

még gyerekkorában kaphatta

egy hívő családtagtól,

megtaláltam a könyvszekrény mélyén,

abból ismertem meg a Miatyánkot.

Foglalkozott egy keveset tenyérjóslással,

egyszer az enyémbe is belenézett,

de inkább nem mondta el, mit lát.

Szívesen kémlelte az eget,

elváltozott arccal emlegette

az értelmes földönkívülieket

és időnként planétánkat is útjukba ejtő,

a miénknél sokkal fejlettebb technológiájú,

villámgyors űrjárműveiket;

a Fermi-paradoxon nem érintette.

Szerette a tudományos-fantasztikus filmeket,

meg a világukat idéző űrrockot,

és nem volt kérdéses számára,

hogy fajunk képviselői

előbb-utóbb nemcsak a közelebbi bolygókra,

hanem más naprendszerekbe is eljutnak,

és azokban kolóniákat hoznak létre.

Magától értetődőnek tartotta

ha nem is a kommunista társadalom,

de általában a humán civilizáció

korlátlan fejlődését.

Abszolút modern ember volt.

Hitigazság

Tizenhét lehetek, vagy egy-kettővel kevesebb.

A másodikon lakunk, egy ugyanilyen kilenc-

emeletes panelházzal szemben, a kettő között

a tér: hintával, mászókával, füves és bokros

részek, hátrébb pingpongasztal, kis focipálya,

korábban salakos volt, de már lebetonozták.

Gyakran kilépek az erkélyre, látok-e ismerőst,

főképp a földszinten lakó barátom. Tél lehet,

azonban tavasz vagy ősz is; mintha nem lenne

hideg, se zaj, ember nem járna kinn, és nappal

lenne, vagy világos este, a kontúrok élesek, a

képek plasztikusak, tiszta a levegő, olyan idő,

mikor úgy tetszik, maga a létezés szépséggel

ruház fel mindent, önmagát sugározva szét –

hasonlóan, ahogy lázasan, bódító szerrel vagy

szerelmesen láthatni. Körülnézhetek, azután

közvetlenül alánk: járda túlfelén a közel egy

magas lámpaoszlop és csemete fa kettősére.

A fácskát kötés rögzíti egy beásott farúdhoz,

s talán még ritka léc is keríti. A masszív karó

jóval alacsonyabb a lámpaoszlopnál, a gyér

koronácska felső ágai viszont valamivel még

magasabbra is nyúlnak fölfelé szélesedő, fém-

kalapos búrájánál. Látom a lámpa és a kis fa

együttesét enyhe felül- és oldalnézetből, és

hirtelen hatalmas melegség járja át szívemet,

szinte belédobban tudatomba a bizonyosság,

hogy: Van Isten. Egyszersmind tudom, nincs

mitől félnem. Mindez a nagyszerűség, áradó

derű érzésével társulva, osztatlan egységben.

Azóta tanultam pszichológiát, olvastam róla,

és beszéltem is pszichiáteremmel, mit értenek

pszichózisszerű állapot alatt, és sok mindent

kész voltam, vagyok elfogadni, de azt az egyet

nem és nem leszek, remélem, soha, hogy amit

akkoron láttam, ne az lenne a világ igazi arca.

Erdei rögtönzés

Ujjaim hegyét kanyargó patak

szentelt vize mossa,

öreg fák megrázó oszlopai közt

leng a nyár tömjénillata,

lombok résein át betűz a nap,

mintha rózsaablakon,

madarak templomi éneke

osztozik áhítatomban,

mohos kövek oltára előtt

megáldozok egy szem szamócával.

Május 13.

Két végzős diák és olasztanáruk

elhatároztuk, hogy orgonát szedünk

talán gimnáziumunk, az Eötvös

másnapi ballagási díszítéséhez,

vagy Varga Laci bácsi tornatanárnak

tudom is én, milyen alkalomból,

átkeltünk busszal az Erzsébet hídon,

a Gellért-hegy alján a hajdani Tabánon,

fölkanyarodtunk a Sas-hegy oldalába,

és a Breznó lépcsőnél szálltunk le,

amely a Breznó közben folytatódik,

és az egykori Zólyom vármegye

ősi bányászvárosáról kapta nevét,

dézsmáltuk az utcára nyúló bokrokat

és egy kertben, ahova bemásztunk,

az előbukkant kutya veszettül ugatott

fiatal tanárunktól néhány méterre,

mondtuk is neki, hol, de nem látta,

enyhe volt az este, édes a levegő,

könnyű a szív és gyors a nyelv ígérni,

hogy aznaphoz egy évre találkozunk,

kettőnknek teljesen kiment a fejéből,

ám harmadikunk számontartotta,

sorkatonai szolgálatot teljesített éppen,

nem volt egyszerű elszabadulnia,

odament a megbeszélt helyre, időre,

de hiába várt, mint Humphrey Bogart –

ez is hozzájárulhatott, hogy később

annyi mindent ne vegyen komolyan.

Galántai táncok

Nem tudom, hogyan került az életembe,

talán Eötvös gimnáziumi énektanárom mutatta,

elégnek bizonyult egy-egy rövid részlet,

hogy számontartsak egy újabb zenei kincset,

meglett bakelitlemezen,

kedvesemmel hallgattuk elragadtatottan

a szüleim szobájában, mikor nem voltak otthon,

később Vágtázó Halottkémek-hangversenyen

találkoztam hasonló dinamikával,

a csellók hangja mintha a semmiből jönne,

és őstörténetünket idézné a rejtelmes díszítés,

kürt veszi át a világteremtés szólamát,

a panaszkodó oboa szintén nekibátorodik,

aztán szétárad a vonósokkal a jóleső fájdalom,

lankadás, gyorsulás, a klarinét

tárogatót idéző töprengése után

öregesen kezdődik a verbunk,

később a hetyke ifjak is bekapcsolódnak,

s miután a korosabbak már kidőltek,

törökös dallamhoz frissül a csárdás,

majd még elszántabban tér vissza a magyaros,

egy kitérőben megfontolt cifrázás,

az első álzárlat után megint élénkül a zene,

a másodikat elgondolkodó játék követi,

melyen belül olykor mintha tévesztenének,

aztán megújra összeszednék magukat,

nagy lendülettel szólal meg a zárótéma,